# Стежка мого житття

Светлана Александровна Сябрук

Однажды я осознала, что все скоро может закончится и я не успею ....я попросила мою бабулю написать этот текст... , а потом редактировала), она мой самый родной и близкий человек, моя бабушка, которой исполнилось летом 2014-го 88 лет. Это частичка ее воспоминаний, просто...перечитала и... P.S. Простите, но в программе украинские буквы меняются на ╙ и т.п. А жаль, это сильно напрягает и меня и, думаю, читателя.

Все ма╨ св╢й початок, отже ма╨ бути ╢ св╢й к╢нець. Проходять дн╢, невпинно спливають роки, пов╢льно вимальовуються картини життя людини.

Неначе й не жив, а як подума╨ш, ск╢льки всього було на твоNoй житт╨в╢й дороз╢: смуток ╢ б╢ль, тривоги й над╢No, розчарування ╢ впевнен╢сть, сльози ╢ рад╢сть. Як кажуть, що то - людина народжу╨ться для радост╢; але я пам"ятаю обмаль т╢╨No радост╢, х╢ба що безтурботне дитинство, хоча й те було затьмарене голодними 1932 - 33 роками.

В юност╢ - в╢йна 1941 - 1945 рр., розруха, б╢дн╢сть, недостатки. Отак ╢ минали роки, зм╢нюючи один одного, поки не наблизились до старост╢. О, ця стар╢сть - сама небажана, неждана, але й неминуча. Не обминула й мене ця в╢кова категор╢я. Оце сиджу ╢ подумки перегортаю стор╢нки свого життя, починаючи з дитинства. Пам"ятаю себе десь з трьох-чотирьох рок╢в ... Холодний зимовий день. Сиджу б╢ля в╢кна на лавц╢ й хукаю на замерзлу шибку, роблячи так звану проталину, щоб хоч що-небудь побачити на засн╢женому двор╢.

Мама в печ╢ палить соломою й пече млинчики. Ми, д╢ти, (а нас було четверо - два старших брати Федя й Ваня, я ╢ найменшенький Льоня) сопучи спостер╢га╨мо за рухами маминих рук.

╡ т╢льки т╢ добр╢ проворн╢ руки скинуть з╢ сковор╢дки млинчики в тар╢лку, як руки моNoх старших брат╢в тягнуться до запов╢тних кругленьких т╢стечок. Ми Noх Noмо тепленькими, тим самим гр╢╨мо ними своNo холодн╢ рученята. Кожному з нас мама налива╨ молока ╢ ми сн╢да╨мо.

Пот╢м старш╢ брати йдуть на вулицю гуляти, кидаючи сн╢жками один на одного. Найменшенький Льоня стоNoть на пороз╢ б╢ля дверей, настирливо тупаючи н╢жкою, тобто вимага╨ ╢ його пустити. Та мама невблаганна: занадто холодно для малого.

Ось уже робота з млинцями зак╢нчена, мама п╢дм╢та╨ в куточок недопалену солому, бере Льоню на руки ╢ ми втрьох вмощу╨мося на гаряч╢й лежанц╢. Як хороше на н╢й гр╢тися: сидиш, лежиш, перекидаючись з бока на б╢к. Задумана мама каже: "Коли б до весни дожити - буде сонечко, тепло, тод╢ й ви гулятимите на вулиц╢".


1

Згодом наша ненька почина╨ сп╢вати журливу народну п╢сню "Чорна хмара наступа╨, сестра з братом розмовля╨..." Оч╢ NoNo стають глибокими, чорн╢шими чорноNo хмари. Мабуть уявила тяжку долю сир╢т. Мама наша гарно сп╢вала, любила сп╢вати завжди ╢ скр╢зь: в хат╢, на город╢, сама ╢ в товариств╢ з сус╢дами чи своNoми родичами. Але NoNo п╢сн╢ чомусь були переважно сумними, хоч за вдачею вона була весела й компан╢йська. Можливо, в╢д "доброго" життя, в╢д от╢╨No сво╨No дол╢, в╢д якоNo н╢де не схова╨шся ╢ не втечеш.

Пам"ятаю: одного разу взимку мама пряла на коливоротку нитки з вовни (вони тримали овець) ╢ затягнула п╢сню "Ой зацв╢ла ружа край в╢кна, ой мала я мужа пияка..." Та так захопилася чи то мелод╢╨ю, чи зм╢стом ц╢╨No народноNo мудрост╢, що з NoNo руки випало веретено, а вона сид╢ла непорушно. З NoNo очей капали сльози, скуп╢ солон╢ сльози, бо п╢сня була п╢снею NoNo нелегкого життя (адже мама вийшла зам╢ж проти сво╨No вол╢ ╢ все життя марикувала на батьк╢в).


Дожили ми до т╢╨No довгожданноNo весни. Але яка вона для нас була невесела... ох не весела. Зда╨ться, ╢ сонце ледве гр╢ло, ледве посм╢халось з-за хмари, дивлячись на наше життя.

Мама тяжко захвор╢ла, в╢двезли в л╢карню на п╢двод╢ у Фаст╢в. На той час у нас л╢карн╢ не було, а територ╢я наша належала до Фаст╢вського району КиNoвськоNo област╢.

Нас, четверо д╢тей - найстаршому в╢с╢м рок╢в, найменшому - два з половиною, доглядала т╢тка Олена, дружина дядька Федька. Д╢тей своNoх у неNo ще не було, а чолов╢к NoNo служив в арм╢No.

Пам"ятаю, одного сонячного дня весною вс╢ ми, д╢ти, гралися на солом╢ п╢д рашулею. Наш найменшенький розчервон╢вся, поник, а пот╢м там же й заснув. Т╢тка Олена забрала його до хати. Б╢льше в╢н з нами не грався: хворий лежав у хат╢, не м╢г Noсти, все просив пити. Невдовз╢ в╢н помер. Казали: дифтер╢я замучила. Похоронили його без маминого в╢дома - Noй не дали знати, бо й сама була на гран╢ життя й смерт╢.

Та недарма в народ╢ кажуть: "Не сама б╢да ходить - в╢дчиняй ворота". Так ╢ в нас. Була в нас корова чорна з б╢лим лобом. Ми NoNo звали Лискою. Це була наша годувальниця, та ц╢╨No ж таки весни наша Лиска здохла. Т╢тка Олена дуже плакала, бо наш батько звинуватив NoNo, що недоглянула Лиску.


2

Скоро т╢тка в╢д нас п╢шла, але не в Лозовики, де жила з дядьком Федьком, а в Собол╢Noвку, де ран╢ше жила у сво╨No т╢тки (вона була кругла сирота). Таким чином тро╨ д╢тей залишилося на призволяще. Батько на робот╢, а ми вдома сам╢ й без чашки молока.

Правда, допомагали нам сус╢ди (спасиб╢ Noм), особливо Устина (мати В╢ри Матв╢Noвни Томчук) та Домця (мати мо╨No куми Н╢ни БаратинськоNo). Не забувала про нас ╢ Маланка - дядина нашого батька.

Поряд з нашою хатою жила наша р╢дна баба Хотина - батькова мати. Але я не пам"ятаю, щоб коли-небудь вона приходила до нас, чи ми ходили до неNo. З Лозовик баба Христя (мамина мати) приходила, але не часто: в неNo було ще п"ятеро д╢тей.


На наше щастя вл╢тку в колгосп╢ в╢дкрили дитяч╢ ясл╢. Вечором наш батько повернувся з роботи, взявся до прання дитячого "ошатного" одягу, а нам приказав покупатися, бо завтра вс╢ тро╨ ми п╢демо в ясл╢ (нин╢шн╢й дитсадок). Ото ми вже рад╢ли, адже там триразове харчування ╢ д╢тей багато. Вранц╢ вс╢ ми йшли разом (старший брат в╢в мене за руку, щоб легше йти - не близька дорога - 2 км.); а вечором, повертаючись додому, не йшли, а б╢гли з над╢╨ю застати вдома маму. Батько щоденно об╢цяв привезти маму, але дарма.

Часто наш татко не ночував дома, звечора наказував старшому замикати двер╢ й н╢кому не в╢дчиняти.

Одного дня батько п╢д"Noхав п╢дводою до ясель, сказав мен╢, що Noдемо в Лозовики за нашою ненькою. (З л╢карн╢ вже давненько NoNo привезли до NoNo батьк╢в, але треба п╢дготувати NoNo до того, що трапилося вдома за час NoNo в╢дсутност╢). Я зрад╢ла. В╢н посадив мене на в╢з, а братам моNoм наказав вечором повертатися додому й чекати маму.

Та де там! Почувши таке, вони швиденько викарабкалися на в╢з рад╢ та весел╢. Однак, батько грубо з╢пхнув Noх з воза й безжально вдарив батогом по конях. Хлопчики б╢гли за возом, плакали, благали взяти Noх з собою. Батько "не чув" цього. А мен╢ той дитячий плач ще довго в╢длунювався в мо╨му маленькому сердечку. Я також плакала ╢ просила його. Та батько сердито гримнув на мене й пригрозив скинути мене, якщо не перестану "ревти".


3

Ось ми вже в Лозовиках, б╢ля знайомоNo мен╢ синьоNo брами, з чотирма син╢ми дверима в коморах (дво╨ дверей належали прад╢дов╢ Кузьм╢, дво╨ д╢дов╢ Потапов╢). Мамин╢ батьки (д╢д Потап ╢ баба Христя) жили на одному дворищ╢ з старими, в одн╢й хат╢ на дв╢ половини. Також велика комора на дв╢ половини, а хл╢ви й клун╢ були окремо для кожного господаря. Комора стояла недалеко дороги, а над самою дорогою росла велика верба, г╢лля якоNo торкалося земл╢, утворивши шатро, де завжди гралися д╢ти.

Зараз я побачу нашу маму веселу, з чорними кучерями. Але ... нас н╢хто не зустр╢ча╨. Заходимо з батьком до хати. В кухн╢ б╢ля печ╢ пора╨ться баба Христя. П╢дняла голову - на очах сльози. Йдемо дал╢. Довга к╢мната з великою лежанкою. Вона мен╢ добре знайома, бо на н╢й я часто гралася з╢ своNoми старшими т╢тками Парасею та Ганею. За лежанкою стоNoть л╢жко, а пот╢м ст╢л. Ще здалека на цьому л╢жку я побачила д╢да Потапа, завжди веселого, дотепного балагура, хоч ╢ прикутого до постел╢.

Недавно - це було в жнива - д╢д перевозив снопи з поля, в╢з перекинувся, д╢да придушило рублем, покал╢чило позвоночника. Тепер в╢н лежить нерухомий. Я п╢дб╢гла до нього. Як завжди, д╢д поц╢лував мене в голову, примовляючи: "Тож наша маленька Л╢зонька" (так мене називали у дитинств╢) ╢ в╢д╢пхнув з╢ словами: "Йди до сво╨No мами". Але я не бачу маму.

На другому боц╢ к╢мнати на л╢жку лежала маленька т╢тонька з жовтим обличчям, з запалими щоками. З-п╢д б╢лоNo хустини, якою вона була закутана, вибилося к╢лька кучерик╢в, маминих. На NoNo очах брин╢ли сльози. Я опиралася, не хот╢ла п╢дходити, бо моя мама не така. Лише по голосу я п╢знала свою маму, коли вона запитала мого батька: "де д╢ти? Чому не прив╢з до мене хлопчик╢в? Я ж тебе просила". Не сказала я мам╢, що в╢н з╢пхнув Noх з воза, бо так подивився на мене сердито, аж затрусилися моNo кол╢на.

Тод╢ не забрали ми маму додому. Д╢д Потап сказав, що вона ще надто хвора, хай ще трохи окрепне п╢д доглядом сво╨No матер╢, набереться сили, бо хто NoNo там доглядатиме. Так ми й приNoхали додому н╢ з чим, х╢ба що баба Христя дала глечик кислого молока й корж╢в.

Брати моNo чекали на нас, на маму. Але, почувши батьком сказане ╢ мною, вони переглянулися, коли лягли спати, довго про щось


4

шепот╢ли. Вранц╢ вс╢ ми, д╢ти, п╢шли в ясл╢. П╢сля сн╢данку моNo брати десь зникли. ╞х скр╢зь шукали, але дарма. Спов╢стили батьков╢. Де ж вони д╢лися, га? - хлопчики вт╢кли в Лозовики, до мами. Старший 8-р╢чний брат знав дорогу, бо не раз п╢шки (приблизно 5 км.) ходив з мамою, коли вона була здорова, та й з т╢ткою Оленою, коли та жила з нами.

Д╢тей зустр╢ли в Лозовиках з╢ страхом в очах. Побачили маму, д╢да, прикованого до постел╢, баба Христя пригостила, провела Noх через л╢с до каол╢нного заводу (б╢ля голубого кар"╨ру). Мама пооб╢цяла скоро бути вдома. П╢сля цього вона стала просити, щоб в╢двезли NoNo в Поп╢льню до д╢тей. Незабаром батько прив╢з NoNo. Як зараз бачу: на воз╢ повно соломи, застеленоNo рядном, велика подушка у вишит╢й б╢л╢й наволочц╢, а на н╢й маленька гол╢вка мами, худенькоNo ╢ також маленькоNo. Батько допом╢г Noй зл╢зти з воза, вона подивилася кругом себе й тихенько подибала в хату, держачись за батька. Адже пройшло майже п╢вроку, як вона здому. Зразу д╢знався весь куток, що наша мама вже з нами.

Стояло питання: з ким залишити маму? Ми повинн╢ йти в ясл╢. Вир╢шили: хлопц╢ ходитимуть в ясл╢, а я - доглядатиму маму. Ой сестра-милосердя, пом╢чниця... Все ж таки мам╢ буде весел╢ше, хоч води подасть, бо мам╢ не дозволяли ще ходити.

Сус╢дки ходили, допомагали. Знову ж не пам"ятаю, щоб до нас приходила баба Хотина. Чи NoNo не було вдома? - можливо, в чергових "мандрах" в пошуках зароб╢тк╢в чи жених╢в. Це з нею траплялося часто.

Коротенько зупинюсь на розпов╢дях моNoх батьк╢в. П╢сля смерт╢ мого д╢да Данила (помер в╢н молодим) м╢й батько залишився сиротою в 12 рок╢в. Звичайно, баб╢ Хотин╢, молод╢й вдов╢ було нелегко з чотирма д╢тьми. Окр╢м батька мого - молодша сестра Палажка - 9 рок╢в, брат Миша - 7 рок╢в ╢ найменша Катька - 4 роки.

Та недовго баба горювала. Весною, коли старшому NoNo синов╢, тобто мо╨му батьков╢, виповнилося 14 рок╢в, вона поNoхала шукати кращу долю, покинувши напризволяще четверо д╢тей. Ще спасиб╢ Богу, що була в них корова, дитяча годувальниця.

М╢й батько став за хазяNoна ╢ хозяйку. То ж в╢н доглядав корову,

доNoв NoNo, варив Noсти меншим. Сестра Палажка допомагала: мила посуд,


5

прала нехитрий дитячий одяг, в хат╢ наводила лад. До хати заходить баба Маланка з д╢дом Федором (р╢дний батьк╢в дядько); сус╢ди заглядають, кому не байдуж╢ чуж╢ д╢ти.

Б╢льше м╢сяця д╢ти були сам╢. Та ось повернулася "дорога" р╢дна мама. Назвала себе Женьою (дуже не любила вона свого ╢мен╢).

- Де була? - запитують.

- У Пущ╢ Водиц╢ наймитикувала у якогось "ой-вей" - в╢дпов╢да╨.

Не були б то д╢ти, зрад╢ли, просять, щоб не кидали б╢льше; горе д╢тям без батька, а без матер╢ - вдво╨.

У 18 рок╢в м╢й батько оженився. Свекруха мамина наче оговталась. Народився у мами м╢й старший брат Федя, в╢дгуляли хрестини, ╢ знову зникла баба Хотина. Тепер моя мама догляда╨ кр╢м сво╨No с╢м"No ще тро╨ свекрушиних д╢тей. Довгенько NoNo не було. Повернулася десь через м╢сяц╢в три, та не сама, а з новим "татком" для д╢тей. М╢й батько не хот╢в пускати Noх до хати, але менш╢ д╢ти (д╢ти ╨ д╢ти) завжди хочуть матер╢, яка б вона не була, плачуть, просять старшого брата не виганяти матер╢, простити Noх.

- А де ж под╢тися? - Одна велика хата: це ╢ кухня, ╢ к╢мната, ╢ спальня, ╢ с... 8 душ! Ото ж баба Хотина в комор╢ прорубала в╢кно, на двер╢ почепила замок, забрала свого новоспеченого обранця ╢ там отаковилася. Д╢тей своNoх залишила на мамине оп╢кунство: вари Noм, пери, доглядай.

Та недовго мама терп╢ла. Скоро ув╢рвався терпець, вона забрала свою дитину ╢ в Лозовики до своNoх батьк╢в, хоч ╢ там не з медом. На той час у NoNo батьк╢в було ще семеро д╢тей.

Не довго терп╢в ╢ батько, на чиNoй шиNo залишилися материн╢ д╢ти. За допомогою д╢да Федора та сус╢д╢в м╢й батько видворив бабиного приймака, хоч вона це дуже важко переживала.


Тепер м╢й батько вир╢шив будь-що, а повернути маму з дитиною назад. Через день-два йде в Лозовики, просить маму повернутися до нього.

Батьки мамин╢ також "наступають на п"яти". Та й сама мама бачить, що тут для неNo мало м╢сця, бо, як кажуть в народ╢: "Вийшла замуж - в╢др╢зана скибка". Майже через р╢к мама повернулася в Поп╢льню.


6

Одно стало ясно: треба будувати свою хату. Дерево в батька було. Ще д╢д Данило збирався будувати, то ж ╢ заготовив усе, щоб звести хату. Земля Noхня була в л╢с╢, через дорогу в╢д П╢длужного. Зробили фундамент, звели хату, закидали ст╢ни, викинули верх ╢ накрили. Зак╢нчувати будуть на наступний р╢к.


Та не так склалося, як гадалося. В цей час в краNoн╢ почала проходити хвиля колектив╢зац╢No ╢ розкуркулення заможних селян. До реч╢, розкуркулили батькових р╢дних дядьк╢в ╡вана, Федора, Олексу. Останнього вислали в Сиб╢р.

У мого батька-сироти, можна сказати старця, за одну н╢ч повн╢стю роз╢брали недобудовану хату й дерево перевезли в колгосп, який на той час орган╢зовувався. Тод╢ брали у вс╢х, скр╢зь, де ╢ що могли. Неначе погор╢в.

П╢сля всього цього трохи оговтавшись, за допомогою маминих батьк╢в знову почали будувати хату поряд з╢ старою батьк╢вською. В ц╢й хат╢ наша с╢м"я прожила до 1950 року, поки не взяв батько садибу на левад╢.

МоNo батьки над╢ялися, що ╡ван (м╢й брат) п╢де на леваду - адже в╢н був жонатий ╢ мав сина Льоню. Але в╢н в╢дмовився наодр╢з, тому батьки мус╢ли будуватися сам╢.


Тепер повернуся трохи назад, коли п╢сля хвороби мама прийшла додому, а я Noй допомагала. Пам"ятаю такий випадок: одного л╢тнього дня прийшла до нас баба Маланка (до реч╢, вона двоюр╢дна сестра М. Рильського). Коли Маланка йшла додому, мама попросила NoNo не зачиняти хатн╢ двер╢, бо я ще не доставала до клямки, щоб в╢дчинити чи зачинити Noх. З Маланкою на подв╢р"я вийшла ╢ я. Ласкав╢ сонячн╢ промен╢ гр╢ли навколишню м╢сцину ╢ мене. Мо╨ пост╢йне м╢сце - стою на тину проти в╢дчиненого в╢кна з к╢мнати, де лежала мама. Улюблене мо╨ заняття - сп╢ваю. Отже, мама мене чу╨ ╢ може покликати в любу хвилину. Ви запита╨те, що я сп╢вала? - зв╢сно, народну п╢сню "На калин╢ зозуля кувала", яку навчилася в╢д мами. Отак просп╢ваю к╢лька строф (б╢льше ╢ не знала) ╢ б╢жу в хату, запитуючи маму, чи не хоче вона води. (А, можливо, вона хот╢ла Noсти? - про це я не думала).


7

Поки я сп╢вала, тим часом кури на чол╢ з горластим п╢внем зайшли в с╢ни, пот╢м в хату ╢ стали господарювати на св╢й лад. Довелося мен╢ випроводжати цих непроханих гостей. Та де там! Котра п╢д ст╢л, ╢нша на ст╢л, на в╢кно, на мисник. Хоч плач. Ще й п╢вня боюся, бо в╢н був задиристий, любив битися. На мо╨ щастя нав╢далася баба Марина (мамина двоюр╢дна т╢тка). Вона й допомогла мен╢ спровадити цих непроханих неслухняних ╢стот.


Час ╢шов... Мама потихеньку очунювала. Вставала, варила нам Noсти, прала наше вбрання. Як в народ╢ кажуть "Як йдеться на в╢к, то знайдеться л╢к". Я стала в╢дв╢дувати ясл╢, а мама згодом п╢шла на роботу.

В яслях було добре, аби не одно "але", що заключало в соб╢ словосполучення "п╢сляоб╢дн╢й час". Я не привикла до такого режиму, ╢ це для мене було справжньою мукою.

Одного разу я вир╢шила обманути няньку: в╢д ╢мен╢ мами сказала, щоб мене в╢дпустили додому. Я мала сам╢ добр╢ нам╢ри: прийти додому, нарвати на город╢ гички, накришити поросятам на веч╢р, а пот╢м повернутися в ясл╢.

Баняк, куди завжди кришили бур"ян, стояв надвор╢ п╢д лавочкою. Стала його витягати, а в╢н, капосний, перекинувся, вилилися з нього помиNo ╢ покотився вниз, в траву. (П╢д порогом було вище - викладено кам╢нцями). Та це мене не зупинило, вир╢шила принести його до лавочки. Майже принесла до м╢сця призначення, але не вдержала. В╢н, цей чорний мордань, випорснув з моNoх рук, гепнувся на кам╢нець ╢ роздвоNoвся навп╢л.

Я також упала б╢ля нього на другий кам╢нець. Цим приземленням я розбила сво╨ кол╢но. З нього юшила кров, а з очей сльози, солон╢ сльози г╢ркоти за мою невдачу. Я плакала не тому, що розбила кол╢но, баняка чи розлила помиNo, а тому, що не зд╢йснила св╢й задум: не нарвала гички, не накришила NoNo, а ще г╢рше - з цим окровавленим кол╢ном не встигну попасти на вечерю в ясл╢.

В такому розпач╢ мене зненацька застала мама. ╞No мазуха (так в дитинств╢ називали мене брати) сидить замурзана з патьоками сл╢з ╢ кров╢. Мама мовчки дивилася на мене ╢ запитувала лише одними очима: "Що це значить?..."


8

Та раптом погляд NoNo упав на роздво╨ний баняк. Рухи NoNo стали швидкими.

В руках мо╨No мами я побачила р╢зку, котрою вона мене шмагала, примовляючи: "Оце за ясл╢, а це за брехню, це за кол╢но, а це - за баняк".

Адже вона переживала за мене, образилася на мою брехню (могла я розбити не кол╢но, а голову) та й, нарешт╢, жаль чорномордого баняка.


╡шов 1932 р╢к...

Жнива вже давно зак╢нчились, поля поорали, зас╢яли озимину, однак колгосп не збирався дати аванс за роботу людям.

Опуст╢ли городи, з╢брали все, що хто мав. Лише поодиноке сухе бадилля бур"яну красувалося б╢лим мереживом бабиного л╢та.

Колгоспн╢ комунари в╢дкрили для себе ╢ своNoх с╢мей безкоштовну столову в прим╢щенн╢ дитячих ясель.

Д╢ти залишились без н╢чого, вони бродили по опуст╢лих городах, вигонах, шукаючи "ласощ╢в". Такими ласощами був пасл╢н (це однор╢чна трав"яниста кущаста рослина - типу пом╢дора - з маленькими яг╢дками, солодкими на смак чорного чи жовтого кольору). Особливо солодкими були жовт╢ яг╢дки.

В народ╢ в╢дчувався неспок╢й, тривога. Та й не дивно. Адже наближа╨ться зима. Весь р╢к жител╢ села працювали в колгосп╢ даром: н╢ гроша, н╢ зернини. Як доведеться жити?

Зате комунари рад╢ли. Вони не просто харчувалися в столов╢ тим, що приробили колгоспники за р╢к, а часто-густо вечорами зв╢дти доносились до села гучн╢ сп╢ви. В сел╢ говорили: "Це комунари жирують нашими мозолями".

В цю компан╢ю якимось чином затерся батьк╢в родич Волинець Онопр╢й - чолов╢к меншоNo батьковоNo сестри Катьки (батько МайNo Покотило). Ви скажете, що це добре; можливо, ╢ нам допоможе. Так, допомагала сестриця сво╨му старшому братов╢ Кол╢...


Крадучись, але впевнено прийшла зима, зима голодного 1933 року. З кожним днем зменшувалися б╢дн╢ запаси, ставало холодн╢ше не лише в природ╢, а ╢ в людських душах.


9

В кого була корова, тому ще легше, а наша годувальниця Лиска здохла, майже два роки маминоNo хвороби далися в знаки. Ото ж, з кожного кутка виглядали недостатки, б╢дн╢сть, злидн╢. Батько наш був не дуже дбалим господарем для сво╨No с╢м"No, мало старався для своNoх трьох д╢тей.

Останн╢м часом в наш╢й хат╢ стали зникати реч╢, особливо порожн╢шала мамина скриня. В першу чергу з прискринька зникло мамине дороге намисто, пот╢м зам╢тили ми, що в NoNo вушах нема╨ кульчик╢в, великих, золотих, як╢ вечорами при св╢тл╢ виблискували своNoм пром╢нням. Коли ми запитали маму, чому не носить, вона лиш рукою махнула й перевела мову на ╢ншу тему.

Пот╢м зник ╢з скрин╢ нев╢домо коли ╢ куди новий чорний килим, котрим покривала мама л╢жко лише у велик╢ свята (Р╢здво, Великдень, Тр╢йцю).

Прийшла черга ╢ до маминого одягу, кудись под╢вся мамин син╢й святковий костюм, пот╢м вишнева велика шерстяна хустка, NoNo святков╢ черевики на високому каблуку з довгими холявками, пот╢м другий стар╢ший килим; за ним п╢шов посуд, подушки ╢ так дал╢, ╢ так дал╢...

Це мама сама розправлялася з╢ своNoм приданим, зате в хат╢ на стол╢ появлявся хл╢б, сало, крупи, ол╢я та ╢нша Noстивна снадь. СвоNoм одягом мама годувала своNoх д╢тей, обер╢гаючи Noх в╢д голодноNo смерт╢.


Скоро наш╢ л╢жка були застелен╢ ряднами, пошитими з м╢шковини й покрашен╢ (одне в зелений кол╢р, друге - в бузиновий). На стол╢ також "скатертина" з м╢шковини (зам╢сть обруска), морковного кольору з довгими густими хрензлями (бахрома).

Та всього цього було надто мало, щоб хоч як-небудь прогодувати д╢тей. Посуд╢ть сам╢: якщо за новий килим мама вим╢няла лишень один буханець хл╢ба. Як зараз його бачу: з-п╢д поли мама вийняла ту запов╢тну хл╢бину, щоб нагодувати своNoх д╢тей. ╡ в кого б ви думали вона його взяла? - у батьковоNo р╢дноNo сестри Катьки. Згодом побачили ми в NoNo вушах кульчики, велик╢ золот╢ кульчики. Появилось на н╢й коричневе пальто з чорним котиковим ком╢ром, поверх якого вона закутувала велику вишневу кв╢тчасту шерстяну хустку.


10

На той час пальто було великою розк╢шшю, багато б╢льше н╢ж нин╢ норкова шуба. Та яке пор╢вняння може бути: люди з голоду пухнуть, помирають, а тут - наряди, де ран╢ше "жона" комунара не мала лишньоNo сп╢дниц╢ чи сорочки, щоб перем╢нити.

Наша баба Хотина частенько з╢ сво╨ю донькою влаштовувала р╢зн╢ "ча╨пит╢╨" -звичайно, за рахунок комунарськоNo столови.

Ношка (так вони називали Онопр╢я) навозив з комуни, в╢рн╢ше з колгоспного двору, дерева, ╢ голодранц╢, так╢ як м╢й батько, за дв╢ нед╢л╢ склали хату. А платили Noм за роботу борщем чи гороховим супом - знову ж таки з комунарськоNo столови.

Наш батько частенько ходив до сестри; звичайно, вона його п╢дгодовувала, але до дому н╢коли н╢чого в╢н не приносив.

Мама боялася, що скоро не буде що м╢няти. Як вижити? Чим догодувати д╢тей? В комор╢ залишилась д╢жка з самим росолом: ог╢рки й капусту давно виловили.

Батько також думав, але про ╢нше. ╡ в╢н прийшов до висновку... Одного вечора наш татко не повернувся додому. "Мабуть, заночував у сестриц╢", - промовила мама. Та не прийшов ╢ другого вечора, третього. Мама захвилювалася, запитала бабу Хотину, п╢шла й до Катьки, але н╢хто н╢чого не знав, в╢рн╢ше не хот╢ли сказати правду.

В той час були вже випадки, що зникали люди (помирали, чи так десь пропадали), але Noх н╢хто не шукав. Отак вир╢шили й про батька.

Дожили ми до весни ... 33-го року. Все, що можна було пром╢няти, що мало хоч яку-небудь ц╢нн╢сть, мама збула. Голод наступав на горло. Дн╢ ставали довшими, сонце п╢дн╢малося вище, танув сн╢г, танули й людськ╢ душ╢.

Почаст╢шали випадки хвороб, люди пухли, смертн╢сть зростала. То в канав╢ чи на узб╢чч╢ знаходили мертв╢ т╢ла.

Мама була у в╢дчаNo. Адже на NoNo плечах, таких вузеньких ╢ худеньких, чотири роти. Вс╢х Noх чимось треба заблаготворити.

Але, як гласить народне присл╢в"я "Св╢т не без добрих людей". Для нас такими добрими людьми виявилися сус╢ди.

Домця (царство Noй небесне) - мати Н╢ни БаратинськоNo - не в╢двернулася в╢д нас, хоч с╢м"я в неNo була велика. Але NoNo д╢ти мали справжнього батька, була в них корова - дитяча годувальниця, тримали вони овець.


11

Отож Домця приходила до нас не з пустими руками, а приносила якусь данинку (кусочок баранячого лою чи м"яса, вузлик круп╢в чи пшона або глечик кислого молока). Завжди вона була мовчазна, сумна, але добросердечна.

Не забувала нас й Устина (мати В╢ри Матв╢Noвни). Для нас вона була "швидкою допомогою". Чолов╢к NoNo, Махтей, був сердитоNo вдач╢, якийсь ненависний, не любив, щоб хтось приходив до них.

Устина на нього мало звертала уваги, не боялася його ╢ в противагу сво╨му чолов╢ку любила, щоб хтось приходив до неNo, а також сама ходила, особливо до нас. Махтейцьо працював на зал╢зниц╢; зв╢дти, кр╢м щом╢сячноNo зарплати, приносив зерно ╢ муку, ╢ крупу, ╢ цукор. Тримали корову, Устина займалася ремеслом - в"язала корзини з рогози. Сама вона з Хмельниччини, зв╢дти привезла це ремесло. Ця сус╢дка була маминою подругою (п╢зн╢ше - NoNo дочка В╨ра) ╢ старалася допомогти нам чим могла.

Наш город припирав до NoNo хати. П╢д хатою росли кущ╢ бузку. Мама в кущах того бузку завжди знаходила щось Noстивне: бутилку молока, вузлик муки чи круп╢в, або горщик каши. Побачить Устина маму на подв╢р"No - гука╨ NoNo, махнувши рукою. Мама розум╢╨: Махтей вдома, Устина не може прийти до нас. Отже треба мам╢ йти в кущ╢ ╢ щось шукати.

Наша ненька старалася в╢ддячити цим добрим людям як могла. А як? - сво╨ю працею. Устин╢ робила корзини, жала рогозу, а Домц╢ пряла вовну на коливоротку або дерла п╢р"я.

Ми, д╢ти, (та не лише я з своNoми братами, а й ╢нш╢ с╢льськ╢ д╢ти) бродили по голих ще городах та полях в пошуках "здобич╢", типу мерзлоNo тор╢шньоNo картопл╢, молоденькоNo кропиви, лободи чи ╢ншого бур"яну. Це все мама обдавала кип"ятком, др╢бнила, додавала муки чи вис╢вок, гречаноNo чи просяноNo дерт╢, вип╢каючи з цього "корж╢" (так зван╢ маторжаники).

Кожному з нас наша ненька давала певну порц╢ю, а решту ховала на п╢зн╢ше. Пам"ятаю такий випадок: остачу маторжаник╢в мама заховала, а сама вийшла з хати. В╢д безд╢лля брат ╡ван нипав по хат╢, заглядав по закутках, шукаючи захований мамою "скарб".

В╢н надумав, де вони могли бути - на комин╢. Та як д╢стати? Це високо. ╡ван запропонував мен╢ стати йому на плеч╢ на весь зр╢ст, а сам стояв на лежанц╢.


12

Викарабкалася я, ногами стала йому на плеч╢, держачись рукою за комин ╢ побачила замотан╢ в рушничок на комин╢ лежали запов╢тн╢ "здобнушки", так╢ нами бажан╢. Я протягнула руку, щоб Noх д╢стати. Ще тр╢шечки напружитись - ╢ корж╢ в наших руках. Я потяглася, ╡ван похитнувся п╢д мо╨ю вагою ╢ чуть не впав.

В цю мить в╢дчинилися двер╢ - на пороз╢ стояла мама. Ми злякалися, але вона не крикнула, щоб не наробити лиха. Тихо спустився ╡ван на кол╢на, я зл╢зла з його плечей. Мовчки мама п╢д╢йшла до нас, пояснила, що багато цих "ласощ╢в" Noсти небезпечно, бо можна отравитися й померти.


А Noсти хочеться... Тепер вс╢ шукали десь щось, аби вкинути в порожн╢й шлунок. Ото брати моNo п╢шли в райцентр, обходили вс╢ магазини, столов╢ в пошуках Noж╢. Старшому братов╢ це було не до душ╢, ╢ в╢н в╢дмовився (йому було 11 рок╢в). Направив сво╨ стремл╢ння на комуну ╢ знайшов роботу - доглядати телят (в╢н дуже любив скотину). П╢сля сво╨No основноNo роботи брат "зав╢тав" у комунарську кухню, а йому тар╢лочку якогось супу. Все ж не порожн╢й шлунок. Ото ж Федя наш при д╢л╢.

Мама Устин╢ корзини в"яже ╢ я б╢ля неNo. Об╢да╨ мама ╢ я з нею. ╡ван в походеньках в райцентровську столову: вранц╢ йде, а вечором поверта╨ться, та ще й не з пустими руками: то якусь головку чи хвостик в╢д оселедця, а коли кусочок хл╢ба чи шкуринку.

Якось брат запропонував мен╢ "скласти йому компан╢ю". Я погодилася. День видався теплим, сонячним. Прийшли ми в столову. Вперше я побачила так багато стол╢в, за котрими об╢дають люди. Брат зупинив мене б╢ля дверей, а сам п╢шов пом╢ж столами. Я боялася, що в╢н заблудиться, або мене покине. Весь час шукала його своNoми очима.

Минув певний час. В╢н повернувся, взяв мене за руку, ╢ ми вийшли з того "зав╨д╨н╢я", де так багато було Noж╢, але не для нас голодних. В друг╢й руц╢ в╢н держав манюс╢нький кусочок хл╢ба (мабуть, кусень) ╢ дек╢лька головок в╢д тюльки. "Це твоя порц╢я", - протягнув брат мен╢ своNo пожитки.


Ми поверталися додому. Сонце повол╢ котилося до заходу. Отож треба посп╢шати. Взявшись за руки, ми переб╢гли через аеродром, до села, до нашоNo школи (ще вона була недобудована, а навколо


13

неNo купи битоNo цегли, кам╢ння, п╢ску ╢ бур"яну в наш р╢ст, що наводило також страх), переб╢гли шосе до кладовиська.

Потомлен╢, йшли понад канавою, держачись за руки. Та раптом я в╢дчула: чиNoсь груб╢ шорстк╢ пальц╢ схопили мене за п"яту л╢воNo ноги (ми ж були бос╢) ╢ я верескнула як могла.

╡ван рванув мене; ми - в ноги, ск╢льки було сили... Вже ми на поруб╢, перескакували повален╢ дерева. Т╢льки б доб╢гти до город╢в. Не зупиняючись, падаючи, безоглядки доб╢гли до к╢нця л╢су ╢ на городи. Захекан╢, перелякан╢, збл╢дл╢ ми вийшли на дорогу перед сво╨ю хатою.

Б╢льше я н╢куди не ходила з дому. А т╢ груб╢ чуж╢ пальц╢ на моNoй п"ят╢ в своNoй уяв╢ я пронесла все життя. Будучи дорослою ╢ зараз те м╢сце залишилось для мене осоружним.

Брат ╡ван також б╢льше не ходив.

Люди пухли, мерли все част╢ше.

Наш сус╢дський хлопець на р╢к старший в╢д мене (Петро Баратинський) опух, сид╢в завжди надвор╢ проти сонця (це була весна), сид╢в, плакав, промовляючи: "╞сти, я Noсти хочу". Мухи лазили по його страденному бл╢дому одутлому личку, та в╢н Noх не гонив - не було сили п╢дняти опухл╢ рученята.

Йшло до л╢та. Появились зелен╢ калачики, на деревах п╢сля цв╢ту зав"язь яблук, вишень та ╢нша зелень. Д╢ти, забачивши це, Noли без м╢ри, Noли й умирали. Але жили над╢╨ю на краще. Доросл╢ ходили на роботу. Орали, с╢яли, садили що могли, чим могли. Мама також засадила город лушпайками (зам╢сть картопл╢, бо не було) ╢ то за допомогою сус╢д╢в.

Час минав. Надходила пора жнив. Колосся в полях наливалося зерном, цв╢ла картопля, ог╢рки. Сонце посм╢халося здалека, наче невпевнено, але з над╢╨ю на краще життя... хоча радост╢ в очах людей було мало.


Ви запита╨те мене, де наш батько, що з ним? Не хвилюйтеся марно. - В╢н став "м╢ським джентельменом".

Одного дня, надвеч╢р, прийшла до нас баба Маланка; в руках вона тримала лист в╢д свого сина Махтея з Донбасу. Там жили NoNo три сини: Гриша (працював на шахт╢ ╢нженером), Антон ╢ Махтей (шахтарями). Наш татусь вир╢шив скористатися цими родинними


14

зв"язками ╢ "двигнув" спасати в╢д голоду свою шкуру. А д╢ти? - хай як хочуть чи можуть.

Тож Маланка одержала в╢д Махтея лист, де зразу приматкобожився наш татко. В лист╢ пов╢домлялося, що Гриша влаштував батька на роботу в п╢дсобне господарство шахтарськоNo столови, дали куток в гуртожитку. Батько там оклямався, п╢дгодувався; тепер вида╨ себе холостяком ╢ збира╨ться женитися.

З такою новиною прийшла до нас баба Маланка. Вона ╢ вся NoNo с╢м"я (д╢д Фед╢р - р╢дний батьк╢в дядько, двоюр╢дний брат ╡ван та сестра Л╨на ) вир╢шили, щоб мама в╢двезла нас батьков╢. Та вона нав╢ть ╢ слухати не хот╢ла про це.

Час ╢шов... Мама ходила заклопотана, знервована, як натягнута струна. Маланка також ходила ╢ все щось наш╢птувала мам╢. Видно, ц╢ "в╢зити" дали своNo насл╢дки.

Одного дня - це була субота - мама нас покупала, перем╢нила наш одяг (якщо його можна було так назвати), наказала нам вс╢м с╢сти на лав╢. Сама ж с╢ла проти нас, вдивляючись в кожного. Що б це могло значити? Що вона задумала?

Вголос, неначе про себе, мама промовила: "Вс╢х шкода, вс╢ дорог╢ та люб╢, але Л╢ди не в╢ддам, бо вона найменша; треба вибрати одного з двох, але котрого..."

Ми допитували NoNo, про що вона говорить. Тод╢ мама розкрила нам св╢й нам╢р: Noхати в Донбас, щоб в╢двезти на деякий час одного з хлопчик╢в. (В той страшний голодний час батьки, в котрих була надто велика скрута, в╢ддавали тимчасово своNoх д╢тей, куди могли, аби спасти Noх в╢д голодноNo смерт╢.) Федя - старший брат - розплакався: в╢н був дуже спок╢йний ╢ вразливий; ╡ван - навпаки, зрад╢в, скочив з лавки ╢ просив маму, щоб вона ╢менно його в╢двезла до батька, там в╢н не пропаде. Так була розв"язана мамина "проблема" вибору.


Пам"ятаю збори в дорогу. З╢ сво╨No сп╢дниц╢ мама пошила ╡ванов╢ сорочку, за допомогою Маланки знайшлося з чого пошити йому штани. Стояло питання: на кого покинути мене ╢ старшого брата, хоч мама Noхала на 3-4 дн╢. В Лозовики - д╢да Потапа вже не було (через п╢вроку п╢сля парал╢чу в╢н помер 1931 р.), баба Христя померла 1932 року (спочатку на литц╢ появилася якась ранка, пот╢м


15

- гангрена ноги). Залишились 16-р╢чний Роман, 10-р╢чна Парася та 8-р╢чна Ганя.

Сус╢ди й баба Маланка "нас╢ли" на бабу Хотину, котра недавно повернулася з╢ своNoх "мандр╢в". Настав день в╢д"Noзду. ╡ван б╢гав радий та веселий, адже в╢н Noде в Донбас до шахтар╢в та й на поNoзд╢ проката╨ться. Я з Федьою плакали - б╢льше його не побачимо, якщо мама там залишить його. Проводжали здому вс╢ сус╢ди, хто чим ╢ як м╢г.


От мама вже в Горловц╢ (так мен╢ пам"ята╨ться). З маминих розпов╢дей приNoхали вранц╢. Дв╢ голодн╢ с╢льськ╢ бос╢ постат╢ (виснажена молода ж╢нка 32-х рок╢в й опухлий хлопчик 9-ти рок╢в) шукали потр╢бну Noм адресу.

З пап╢рцем (адресою) в руках зупинилися вони б╢ля якогось довгого будинку. Навкруги величезн╢ кучугури "шлаку", с╢рий густий дим покривав промен╢ вран╢шнього весняного сонця.

- Н╢, тут я не покину свою дитину; - в╢дразу вир╢шила твердо мама.

Тим довгим будинком виявилася шахтарська столова.

Куди йти? Все таке с╢ре, неприв╢тне. Де шукати? Н╢де н╢ душ╢. Чого ж я приNoхала? Раптом недалеко пом╢тила чолов╢ка, гукнула його. Тим чолов╢ком був той самий Махтей, батьк╢в брат, адресу котрого мама шукала.

Перекинувшись к╢лькома словами, вс╢ тро╨ п╢шли шукати батька. Не довго довелося ходити. З-за рогу того будинку, де вони зустр╢лися, виNoхала одноконка з бочкою помий на воз╢. На ньому сид╢в (зна╨те хто?) вт╢кач, мн╢мий холостяк, майбутн╢й жених, в тепер╢шньому час╢ - батько трьох голодних, покинутих д╢тей.

Махтей зупинив коня. Батько п╢знав "непроханих гостей" ╢ отетер╢в. Мовчки мама п╢д╢йшла до воза й прив╢тала свого "любого, безв╢ст╢ пропавшого" гучним ляпасом по в╢дгодован╢й морд╢. Оговтавшись в╢д такоNo неспод╢ваноNo зустр╢ч╢ й душевного прив╢тання, через хвильку-другу в╢н ледве спром╢гся видавити з себе: "Як ти мене тут знайшла? ╡ не подумав би".

Махтей наказав братов╢ в╢двезти бочку в призначене м╢сце, а самому негайно прийти до нього додому.

Так, згуба знайшлася, зустр╢ч в╢дбулася. Стояло питання: що


16

дал╢ робити, мета маминого приNoзду.

Мама пояснила, що думала залишити ╡вана, але передумала - не покину тут свою дитину. Махтей порадився з мамою до батькового приходу. Коли ж прийшов "новоспечений фра╨р", Махтей наказав йому негайно розрахуватися на робот╢, в гуртожитку ╢ в╢дправлятися додому годувати своNoх д╢тей.


Пам"ятаю, як сьогодн╢: сонячний ранок, вмитий л╢тн╢м дощем, молод╢ дерева нашого садка виблискували своNoм зеленим соковитим листям. По подв╢р"No нашому ходить хазяNoн-вт╢кач, наш батько, з п╢дкаченими рукавами б╢лоNo сорочки (котрийсь з брат╢в дав свого недоноска).

Баба Хотина сидить на лавочц╢ (п╢д якою стояв баняк, що я розбила.) й любу╨ться своNoм синочком - вт╢качем, котрого повернули назад. Ми, д╢ти, рад╢╨мо - у нас також ╨ батько. Т╢льки мама - з очей аж ╢скри сипляться.


Незабаром батько п╢шов на роботу, правда ненадовго. Дочекалися жнив. Смертн╢сть не зупинялася: виснажен╢ голодом люди, добравшись до Noж╢, не знали м╢ри, Noли, хвор╢ли й помирали.


Ми ходили в ясл╢. Устина повн╢стю передала мам╢ весь секрет свого б╢знесу, позичила Noй св╢й старий верстат ╢ к╢лька сноп╢в тор╢шньоNo рогози. Мама в╢дкрила свою "майстерню". Справи п╢шли краще: щонед╢л╢ за виготовлен╢ в наш╢й хат╢ корзини мама з базару до дому приносила р╢зн╢ продукти харчування (сало, ол╢я, сушку, крупи), або грош╢.


Наближався початок навчального року. Я п╢шла в перший клас. Спорядила нас мама як могла, ╢ ми - "по знання".

Поки тепло - було добре. В школ╢ на велик╢й перерв╢ нам давали гаряч╢ сн╢данки (безкоштовно!), вираховуючи в колгоспн╢й кас╢ з батьк╢вських зароб╢тк╢в. Залишилося в пам"ят╢: вздовж шк╢льноNo зали (вона ще була без п╢длоги) стоять в три ряди столи, збит╢ з дощок, ╢ так╢ ж сам╢ ст╢льц╢. Я - маленька, сидячи до стола не д╢стаю, то я - на кол╢нах ╢ сьорбаю гарячий ячний суп або житн╢ галушки. Вони порозлазилися ╢ утворилася шл╢хта. Але яке ж воно добре...!


17

Готувалися до зими. Треба запастися рогозою для подальшоNo роботи "майстерн╢". Устина ╢ мама з моNoми братами п╢шли на парипський став (в сус╢дн╨ село) жати "сировину" для корзин. Вода вже була холодна, мама простудилася, NoNo обс╢ли чиряки в╢д пояса до к╢нця н╢г. Ноги розчервон╢лися, розпухли, взутися н╢ в що не може, ходить за допомогою рогач╢в. Замотавши ноги р╢зним шматтям, зварить нам зранку Noсти й с╢да╨ до верстата (сидяча ж робота!).

Прийшла нед╢ля. Спорядила мама татуся з корзинами в Ходорк╢в на базар (десь б╢ля 12 км.). Треба купити на зиму д╢тям взутися. Хлопц╢ бос╢.

Чека╨мо вечора: батько повернеться з гр╢шми - куплять хоч одну пару черевик на двох, щоб ходили в школу. Мене школа взула: чи то чоботи, чи то черевики з високими халявами, твердими, як дерев"ян╢ - не згиналися - як зараз Noх бачу.

Вечором батько не прийшов. Чека╨мо вранц╢ - нема╨..., нема╨ й другого вечора й третього... Н╢ корзин, н╢ грошей, н╢ батька.

Отак проти зими подбав наш татко про своNoх д╢ток ╢ хвору ж╢нку. Що ж, бачите, не подоба╨ться йому колгоспне життя в недостатках, знову "тюхнув" на кращий хл╢б. Корзини продав ╢ з гр╢шми дав драла, де "легше" йому буде жити. П╢сля цього вже мам╢ хто що не говорив за батька, вона була тверда в сво╨му р╢шенн╢: хай Noде, куди хоче, але назад не поверта╨ться.


Знову ми залишились сам╢. Ходимо в школу, як можемо: щоденно чи через день-два. Зима видалась суворою, сн╢жною, чи то мен╢ так здавалося, бо завжди було холодно й голодно.

В школу водив мене старший брат, ╢з школи - менший. Та одного дня в╢н повернувся з╢ школи сам, без мене. Мам╢ сказав, що я йду ззаду, скоро буду. Стало вечор╢ти, а мене нема╨. Мама до брата: "Де Л╢да? Йди шукай." В╢н п╢шов по дороз╢ до школи, але дарма. Заплаканий повернувся додому.

Я в цей час "чаювала" у сво╨No першоNo вчительки Ем╢л╢ ╡ван╢вни Сопронюк. Така маленька, худенька, лаг╢дна ╢ мен╢ зда╨ться сива. Волосся скручене в невеличку гульку посеред голови. Чолов╢к NoNo був директором школи.

А сталося це так. Вчителька задержала нас п╢сля дзвоника на к╢лька хвилин. ╡ван вийшов з╢ свого класу, покрутився в коридор╢. Мене н╢де не видно. В╢н вир╢шив, що я п╢шла, ╢ поб╢г доганяти.


18

Ми, першачки, йшли з Ем╢л╢╨ю ╡ван╢вною, бо нам було по дороз╢. День видався морозним ╢ в╢тряним. Вона не дозволяла, щоб ми розмовляли, щоб не нахваталися холодного пов╢тря. Вже пройшли б╢льшу половину дороги, майже до житла вчительки (це була шк╢льна квартира). Жила вона там, де живе наш Володя. Раптом потерпли моNo рученята (вони ж без рукавичок!), шк╢льне приладдя випало з рук, упала ╢ я. Д╢ти п╢дняли моNo реч╢, вчителька - мене, й повела до себе додому. Там одхаючили моNo руки, посадили б╢ля теплоNo груби.

Через деякий час я сид╢ла за столом, поглядаючи тихо навкруги себе з-п╢д лоба. На стол╢ стояв самовар, великий, пузатий, блискучий. Под╢бний самовар колись був у нас, та мама його вже "загнала" комусь ╢ за щось.

Перед╢ мною поставили чашку гарячого пахнючого чаю, рядом в блюдечку три грудочки (добре пам"ятаю - 3) цукру ╢ скибка хл╢ба з маслом. Б╢ля мене с╢ла Клара - дочка вчительки, старша в╢д мене на 5 рок╢в; вона все заспокоювала, що заведе додому. Ем╢ля ╡ван╢вна сид╢ла проти мене й промовляла: "╞ж, пий".

Несм╢ло, н╢би крадучись, я взяла хл╢б з маслом (яка розк╢ш!) ╢ грудочку цукру вкинула в чашку. Клара сказала, щоб я вкинула вс╢ три. Я ж прошепот╢ла: "Якщо можна, я решту (дв╢ так╢ б╢леньк╢ бажан╢ грудочки) в╢зьму додому". Клара сама вкинула т╢ ласощ╢ до мене в чашку. Вчителька сказала, що додому вона дасть гостинця.

П╢сля ц╢╨No "трапези" я йшла додому в супровод╢ Клари. Назустр╢ч нам йшла стривожена моя мама. Клара розпов╢ла Noй про все, що трапилося з╢ мною. Ввечер╢ вся наша с╢м"я сид╢ла на тепл╢й лежанц╢ й пили чай, солодкий, смачний. Звичайно, не такий, як у вчительки. Адже наш варився в печ╢ в горщику, а там - у самовар╢.


Сяк-так пережили ми зиму, як кажуть "часом з квасом, порою з водою". Мама удосконалю╨ свою "профес╢ю"; скоро NoNo вироби не поступалися Устининим (добра учениця!), та вони не конкурували - якщо Устина несе своNo корзини в Паволоч, то мама - в Андрушки. Але що робити з корзинами? Хто Noх продаватиме? - Мама домовилася з одинокою молодою сус╢дкою Мар╢╨ю Кул╨вською, щоб вона носила на базар мамин╢ корзини.


19

П╢д весну погоNoлись мамин╢ чиряки, п╢д весну зав╢тали до нас гост╢ - мамина менша сестра РаNoна з трир╢чною д╢вчинкою Юлею. Дитя було хворе, весь час плакало. Т╢тка жила в Луганську, але вир╢шила погостювати в маминих "розкошах" - в голодних ст╢нах сестри.

П╢д цю ж таки весну прибився до нас ще один г╢сть.

Перед св╢танком, коли мав народжуватися новий день, почула мама, що хтось чи щось шкряба╨ по шибц╢. Вона тихенько п╢д╢йшла до в╢кна, в╢дхилила занав╢ску, стала прислухатися та придивлятися.

Раптом вона побачила: п╢д в╢кном хтось ворушиться. Пот╢м в╢д земл╢ стала п╢дн╢матись чиясь рука, шукаючи шибку, щоб постукати, але посунулася вниз. Видно, не хватило сили б╢льше. Мама розбудила т╢тку ╢ вони сид╢ли на лав╢ б╢ля в╢кна ╢ шепталися, що б то могло значити. Хто це м╢г бути? Зв╢сно, не злод╢й, бо нема╨ що красти. ╙диним скарбом для мами були NoNo д╢ти.

Невдовз╢ почувся хриплий застужений голос, котрий благав: "Д╢ти, в╢дчин╢ть, впуст╢ть до хати. Я помираю". В╢дразу стало зрозум╢лим: це батько. Мама скочила з лавки ╢ вилаялась: "Ах, трястя твоNoй матер╢! Ти вже д╢тей згадав! ╡ди туди, зв╢дки приплентався!"

╞No голос був твердим ╢ сильним, немов криця. Це нас ╢ розбудило. Мама ходила по хат╢ не знаходячи соб╢ м╢сця. Повол╢ вона заспокоNoлась ╢ звернулась до нас, що з ним (батьком нашим) робити. Як кажуть "Серце не кам╢нь - в╢д╢йде".

Тихо засв╢тила каганець, разом з т╢ткою вийшла надв╢р ╢ ввела в хату чолов╢ка, хворого, худого, змученого. Його оч╢ були мокр╢, сльози текли по запалих щоках, але в╢н Noх не витирав.

Мама метнулась до печ╢, наробила крутен╢в з соломи, налила в горщик води, вкинула туди г╢лочку вишн╢ чи малини ╢ запалила в печ╢ солому. Це вона гр╢ла чай, щоб напоNoти ним батька. Все це робила посп╢хом, мовчки. ╞No рухи були рвучк╢ й сердит╢.

Д╢вчинка Юля невдовз╢ померла ╢ т╢тка поNoхала в╢д нас знову ж таки в Луганськ. Батько наш пролежав до тепла, трохи огризся, ходив якось згорблено, голова вниз, дивився похмуро, говорив мало й неохоче - мабуть мучило сумл╢ння за своNo вчинки.

Одного дня прийшов до нас з с╢льради виконавець ╢ вручив батьков╢ пов╢стку на суд. Виявилось, що батька звинувачено в якихось


20

др╢бних крад╢жках. Суд присудив п╢втора року умовного й зобов"язав йти на роботу. В╢н клявся, що н╢де н╢чого не крав, але ж в нього не було документ╢в - Noх викрали разом з гр╢шми за продан╢ корзини, коли в╢н Noхав ще в Донбас. Тому брати його не прийняли, сам не м╢г влаштуватися на роботу, ц╢лу зиму перебивався як м╢г ╢ де, поки не захвор╢в. Отже, хворий, без документ╢в, без гроша в кишен╢ товарняками добрався в╢н додому.

В╢с╢м м╢сяц╢в колгосп вираховував з батьковоNo зарплати 25%. Коли ж злодюжку з батьковими документами зловили на м╢сц╢ злочину, привезли до нас районну м╢л╢ц╢ю - викликали батька ╢ голову с╢льськоNo ради на очну ставку - т╢льки тод╢ зняли обвинувачення ╢ р╢шенням нашого суду в╢н був оправданий. Однак грошей, вирахуваних з нього, не повернули.

Татусь наш трохи розправив плеч╢ (адже оправданий!), тепер см╢ливо можна дивитися в оч╢ своNoй с╢м"No та посторонн╢м людям, сус╢дам.


Як завжди, в╢н працював конюхом, тому майже щоденно п╢дводою приNoжджав додому.

Одного зимового ранку, коли я - другокласниця - з братами збиралися вранц╢ в школу, приNoхав батько. Побачили й зрозум╢ли - в╢н п╢двезе нас.

Це було взимку. Надвор╢ б╢ля саней вже тупцювали сус╢дськ╢ д╢ти-школяр╢, котр╢ також над╢ялися прокататися на санях. Та зась! Батько вийшов з хати, крикнув, що в╢н не Noде в колгосп, то ж нема╨ чого "стовбичити". Розчарован╢ школяр╢, в тому числ╢ ╢ я, похнюпивши голови, вийшли гуртом (хто повол╢, а хто п╢дтюпцем) ╢ побрели до школи.

Ще не встигли ми д╢йти до так званого Р╢жка, як почули позаду: "Е-ге-й! Розступися, т╢кай з дороги!"

Розб╢глися ми по сторонах, чека╨мо... Дивимося: та це ж наш батько, в╢н п╢двезе нас, зараз зупиниться. Я не дуже в╢дступаю вб╢к (глибокий сн╢г), щоб швидше попасти на сани. В╢н же так стьобнув коней батогом, що вони рванули вскач, сани занесло в б╢к, а мене в сн╢г. П╢дб╢гли моNo брати, п╢двели, запитують, чи не забилася. Так, я в порядку, але де моNo реч╢. Знайшли моNo книжки, присипан╢ сн╢гом, розкидан╢. Вони були обмотан╢ хустиною.


21

Мама дала мен╢ в школу млинчика; я його поклала м╢ж зошитом ╢ книжкою. То де м╢й млинчик? - загубила в сн╢гу хустку й млинчика - дуже шкода...

Так любий татко п╢дв╢з до школи не лише сус╢дських д╢тей, але й своNoх р╢дних. Як бачите, ласки, заботи в╢д р╢дного батька зазнали ми "багато". ╙ про що згадати.

Прийшов на пам"ять ще один випадок з мого життя другокласниц╢. Мама купила зошит╢в. Кожному дала (кому два, кому 3-4), а решту сховала на самий верх мисника.

В дитинств╢ я була нечипура: завжди зошити, книжки, а то й плаття чи хустка були в чорнил╢ (чорнильницею була бутилочка з-п╢д якихось маминих л╢к╢в).

В котрий раз я розлила чорнило прямо на зошит. Зв╢сно сиджу й плачу. П╢дходить до мене брат ╡ван. Дивиться на зошит. Все ясно.

- Не реви, - каже, - д╢станемо новий ╢ пом╢ня╨мо листки.

А як же д╢стати? Це високо. П╢д сам╢с╢нькою стелею. В╢н вилазить на табуретка, я на другого - вилажу йому на плеч╢, стаю на весь р╢ст ╢ хватаюся за верх мисника. Мисник високий, повн╢стю заставлений тар╢лками, чашками, стаканами, обрива╨ться (прикр╢плений до ст╢ни клямочкою) ╢ пада╨ майже на нас. Ми також пада╨мо. Не знаю, яким чудом залишилися ми жив╢ й непошкоджен╢. Весь посуд на земл╢: в╢н перетворився на черепки ╢ черепочки. Що робити? Тут не викрутимся. Було нам в╢д мами "╢ в хв╢ст, ╢ в гриву".


Одного ос╢ннього вечора прийшов до нас мамин менший брат Роман. В╢н працював на Корнинському цукрозавод╢ (з 15 рок╢в). У 18-р╢чному в╢ц╢ призвали його в арм╢ю. То ж в╢н прийшов до старшоNo сестри (тобто мо╨No мами), щоб випровадила його в далеку дорогу. Батьк╢в його вже не було, а в батьк╢вськ╢й хат╢ жив його старший брат Федько. Нам, д╢тям, прин╢с дядько Роман гостинця - велику грудку цукру, запорошену крихтами хл╢ба.

Мама вноч╢ напекла йому корж╢в, з╢брала, що могла, братов╢ в дорогу. Вранц╢ провела свого брата до в╢йськомату. Служив у Молдав╢No, час в╢д часу присилав нам листи (лише до нас). Там залишився п╢сля арм╢No, працював у м╢л╢ц╢No, женився, там застала його


22

Велика В╢тчизняна в╢йна. В р╢дне село не повернувся - н╢куди - брат зас╢в батьк╢вську хату.

Лише 1954 року приNoхав до нас у гост╢ з╢ сво╨ю с╢м"╨ю. ╡нш╢ брати й сестри об╢дились на маму, що приNoхав до неNo, адже вони також р╢дн╢.


Час ╢шов. Я вже в четвертому клас╢. Моя перша вчителька Ем╢ля ╡ван╢вна виNoхала з сво╨ю с╢м"╨ю. На Noхн╨ м╢сце приNoхала с╢м"я Тарасенк╢в. В╢н, ╡ван Якович, був призначений директором школи зам╢сть Сопронюка Г. Ф., а його дружина Валентина Франц╢вна - класоводом 4-го класу, тобто мо╨ю вчителькою. Вона була молода, св╢тловолоса, висока, гарна ╢ завжди посм╢халася самими очима. Ми NoNo любили.


Одного разу я була чергова. П╢сля дзв╢нка стояла б╢ля дошки, чекала, поки зайде в клас вчителька. Я повинна була рапортувати про готовн╢сть класу до уроку. Вс╢ учн╢ сид╢ли за партами. Клас великий, мабуть, до тридцяти уч╢нв. Серед них в╢с╢м друго- та третьор╢чник╢в. Вс╢ здорован╢, хлопц╢; правда, була одна д╢вчина, на ш╢сть рок╢в старша в╢д нас (1920 р. народження). В школ╢ вс╢ учн╢ називали NoNo мамою.

Отож, чека╨мо вчительку. Учн╢ сидять за партами. Та ось один третьор╢чник ╡ван Можар╢вський, високий здоровань, кремезний, у б╢л╢й сорочц╢, встав з-за парти ╢ п╢шов до дверей, щоб виглянути, чи не йде вчителька.

Щоб "навести порядок", я - чергова малявка, взяла мокру тряпку з дошки ╢ ляпнула нею по його плечах. Ганч╢рка с╢рою плямою залишила св╢й сл╢д. В цей час зайшла вчителька. Серед класу стоNoть дв╢ постат╢: хлопець-велетень ╢ д╢вчина-кузка. З останн╢х парт реготали, викрикуючи: "Дай здачу!". Та в╢н н╢яково подивився на вчительку, перев╢в погляд на мене, махнув рукою ╢ промовив: "Кого бити? Цю малявку?" (в дитинств╢ я була дуже маленька) ╢ п╢шов до сво╨No парти. Валентина Франц╢вна посм╢хнулася ╢ н╢кому н╢чого не сказала.

П╢сля цього випадку я боялася "розправи", але об╢йшлося. Я н╢кого не ч╢пала, на перервах ховалася п╢д парту.


23

Дуже боялася я собак, але не вбереглася. Взимку перед новор╢чним святом "поц╢лував" мене собака сус╢дки Устини в л╢ву щоку, залишивши на згадку три д╢рки навил╢т (в рот).

Пролежала я вдома до весни: н╢ Noсти, н╢ пити, н╢ холодного, н╢ гарячого, н╢ кислого, н╢ солоного. Жила на одному кип"ячому молоц╢ й р╢деньк╢й кашц╢.

Устина просила моNoх батьк╢в не подавати в суд. (Це був не перший випадок, що Noхн╢й собака куса╨ прохожих. Я була третьою жертвою).

Але п╢сля всього того, що вона зробила нам в час голодовки, спасала в╢д голодноNo смерт╢ - х╢ба можна було подумати про якийсь суд. Правда, Устина щоденно носила для мене молоко, бо наша корова тод╢ не доNoлася.

Життя продовжу╨ться...

Потрохи люди загоюють своNo ф╢зичн╢, матер╢альн╢ й душевн╢ рани. У нашому хл╢в╢ стоNoть корова й теличка, дво╨ поросяток. Л╢жка застелен╢ байковими од╢ялами, ст╢л покритий скатеркою. На стол╢ лежить хл╢б, накритий рушничком. Та була вже й одежина для перем╢ни. Зам╢сть каганця вис╢ла лампа, вправлена в абажур з проволоки. Отож ми розбагат╢ли.


Т╢тка Явдоха, мамина менша сестра, жила на той час в Глух╢вцях, нин╢ Комсомольськ на В╢нничин╢. Запросила вона маму в гост╢. Мама взяла й мене з собою. Ми одяглися, звичайно, як могли, по-нашому - найкраще.

Та т╢льки т╢тка узр╢ла нас в дверях, зразу до мами: "Це ти, сестро, не могла одягнутися якось краще, та й Л╢да, як старченя". Мама глянула на мене, я - на неNo. По наших м╢рках ми були одягнен╢ гарно. Т╢тц╢ - недовподоби. Бачите, вона вже запан╢ла, забула сво╨ життя в Лозовиках у багатод╢тн╢й с╢м"No. Звичайно, вона жила набагато краще, н╢ж мама. ╞No чолов╢к Городнюк ╡ван працював головним механ╢ком на завод╢. Сама т╢тка н╢де не працювала (все життя!).

П╢сля такоNo зустр╢ч╢ зразу в мами пропав настр╢й гост╢, вона б рада повернутися зараз додому, та прикусивши язик, проковтнула г╢рку п╢люлю ╢ залишилась гостювати.


24

Вечором т╢тка Явдоха з╢бралпся в гост╢ до своNoх знайомих, а маму попросила запорати корову ╢ зварити вечерю.

Отак прийняла т╢тка свою сестру й плем╢нницю. Це був перший ╢ останн╢й раз маминого гостювання у сестри. Зате вона гостювала у мами не лише днями, м╢сяцями й роками з сво╨ю с╢м"╨ю в роки ВеликоNo В╢тчизняноNo в╢йни, харчуючись з маминоNo комори.

Хоч ╢ життя не з медом, але час ╢де, не зупинити. Дожили ми до 1937 року. Цей пер╢од характерний н╢чними наскоками "чорних крук╢в" у кожанках з п╢столетами збоку. Стали зникати люди, не помирали - н╢, ╢нша причина.

В нашому клас╢ вчився Юра Шайдюк, звали його "довгим" (був дуже високий). Його батько працював у райземв╢дд╢л╢. Я його знала: в╢н ходив на роботу через подв╢р"я мо╨No подружки Люби Гуменюк. Ми там гуляли, а Юра приходив до нас, зустр╢чати свого батька. ╡нод╢ його батько давав нам цукерки (горошок або подушечки). Пам"ятаю його: високий, в коричневому костюм╢, б╢л╢й сорочц╢ в полосочку й на голов╢ маленький солом"яний брилик.

Одного разу Юра прийшов у школу понурий, заплаканий, н╢ з ким не розмовляв на перервах. П╢зн╢ше ми д╢зналися, що вноч╢ Юриного батька забрали, в хат╢ все перерили догори дном. Щось шукали, але н╢чого не знайшли. Б╢льше його н╢хто не бачив, не повернувся. Так╢ випадки були непоодинок╢. Доросл╢ говорили: це - репрес╢я. Що це слово означало, ми не розум╢ли. Згодом стало ясно, що це розправа над ╢нтелигенц╢╨ю, яка ╢наче мислила, н╢ж радянська влада.


Життя йшло. Ми росли. Ото я вже в п"ятому клас╢. На той час не було н╢ телев╢зор╢в, н╢ комп"ютер╢в, на всю вулицю т╢льки в Н╢ни БаратинськоNo було рад╢о. Як зараз бачу: на ст╢н╢ прикр╢плена велика чорна тар╢лка, а з неNo доноситься голос. Ми, д╢твора, хочемо розваг. Весною, л╢том з Любою любили гуляти в молод╢й посадц╢ (за NoNo городом колись був л╢с, його вирубали й посадили молодий). Ми там збира╨мо перш╢ кв╢ти, спостер╢га╨мо, як розвиваються молод╢ деревця, появляються перш╢ клейк╢ н╢жн╢ листочки.

Вл╢тку не стиха╨ галас на Рокит╢ (невеличке озеро серед посадки). Там найглибше - вище пояса, дно м"якеньке, п╢сок, мох. Коли Рокита висиха╨, ми переходимо на глинисько (на берез╢ за


25

городами). Т╢льки тут небезпечно купатися, х╢ба що з самого краю, бо ╨ м╢сця дуже глибок╢. Старш╢ нам не дозволяли.

Восени - ми на берез╢. Хлопц╢ гуляють в гилки, цурки, третього лишнього. Серед них ╢ Рузька. Я з Любою найшли соб╢ пота╨мне м╢сце. З одного кореня росли дв╢ в╢льхи, висок╢, р╢вн╢, г╢лляст╢. Повернувшись з╢ школи, ми старалися якнайшвидше поробити письмов╢ уроки, вдягали як╢сь лахмани, обов"язково з кишенями. Я набирала в кишен╢ смажен╢ гарбузов╢ дзернята, а вона - сушен╢ яблука. Брали з собою п╢дручники, з яких потр╢бно готувати уроки на завтра. Отак спорядившись, ми крадькома йшли на берег до запов╢тноNo нам в╢льхи-двойн╢. Карабкались на сам╢с╢нький верх, зручно вмощувалися ╢ готували уроки чи н╢, але зернята лузали ╢ сушку Noли, спостер╢гаючи за "навколишн╢м св╢том". Ми бачили, як хлопц╢ сходилися сюди, групувалися (менш╢ окремо в╢д старших), як Рузька давала хлопцям здач╢ (вона любила хлопчаче товариство), коли NoNo штовхали. На другий день ми см╢ялися над нею, вона допитувалася, хто нам розпов╢в. Ми бачили, що д╢╨ться на вулиц╢, на наших подв╢р"ях.

Вечор╢ло. Комар╢ приступали до сво╨No роботи. ╡нод╢ загризали нас, але ми не могли покинути своNo насиджен╢ м╢сця, поки хлопц╢ не покинуть свою гульню. Коли вже опуст╢╨ виг╢н, ми спускалися вниз ╢ б╢гли до своNoх хат╢в. Наш╢ матер╢ гукали й сварили нас, де ми бродимо.

Наше м╢сце було засекреченим, н╢кому не в╢доме, але через деякий час ╢з-за деяких негаразд╢в (не буду говорити про них) ми покинули св╢й "спостережливий пункт" ╢ перебазувалися в ╢нше м╢сце.

Тут же, на берез╢, (це вже були людськ╢ береги) недалеко росла калина. Ми нанипали: майже вкуп╢ росло три кущ╢, велик╢, розк╢шн╢ кущ╢ калини. Ми вир╢шили перебазуватися туди. Звичайно, не бачили, що робиться на вулиц╢, подв╢р"ях, але тут було добре. На г╢лл╢ цих кущ╢в (я - на одному, Люба - на другому) немов у гамаку, сид╢ли ми нап╢влежачи. Гарне багряне, жовте листя, червон╢ кетяги дор╢дноNo калини нас дурманили своNoм ароматом. Як у раю! Як хороше, аж сп╢вати хочеться. - То сп╢вай, - запропонувала вона мен╢. ╡ я засп╢вала на свою голову "На калин╢ зозуля кувала, ус╢м хлопцям перем╢на стала"...


26

В цей час недалеко в╢д нас ми почули сердитий чолов╢чий голос: "А трястя ваш╢й матер╢! Я тебе вкую! Будеш пам"ятати до нових в╢ник╢в! А я думаю, хто це витовк траву...". Ми побачили, що до нас б╢жить з дрючком, в руках (сапа чи лопата), Махтейцьо, батько В╢ри Матв╢Noвни. В╢н дуже не любив д╢тей, та взагал╢, чи любив кого в╢н.

Миттю ми попадали з кущ╢в ╢ драла, ск╢льки сили, не чуючи п╢д собою н╢г.


Зате взимку - свобода. Город наш був низький. В дощову ос╢нь вода п╢дходила до самого подв╢р"я. П╢д час мороз╢в замерзала ╢ гульбище на льоду не припинялося до самоNo весни: катання на ковзанах (а ми - малеча, прив"яжемо до ноги кусочок фанери або тоненькоNo дощечки, палички в руки ╢ - в перед).

П╢сля нового року, коли вже добре скована морозом вода, робили хлопц╢ так зване "гонило". В центр╢ вмонтовували колесо, в╢д нього 3-5-7 довгих цепк╢в, або крепких мотузк╢в, до яких прикр╢плювали дитяч╢ санки. На них с╢дали один-два "пасажири", колесо розкручували ╢ виходила "карусель". Не раз пасажири губилися, ╢нод╢ санки в╢дривалися ╢ лет╢ли, куди могли. Тод╢ пасажиру "не з медом". См╢х, рег╢т, крик, плач не втихали ц╢лий день. Зате додому поверталися весел╢, розчервон╢л╢, хоча часто не без синяк╢в чи червоноNo юшки. Мен╢ зда╨ться, що приходили на ц╢ розваги д╢ти не лише нашоNo вулиц╢, а й з усього села.


Улюбленим заняттям для хлопц╢в - катання на ковзанах. На обох глиниськах ковзаняр╢в, як восени ос╢в б╢ля груш.

Переважна б╢льш╢сть фабричних ковзан╢в не мала. Тому робили самотужки за допомогою колгоспноNo кузн╢.

Запам"яталася пригода мого брата ╡вана з прабабою Ликерою. (це було 1938 р╢к, п╢сля смерт╢ прад╢да Кузьми). Взимку прабаб╢ н╢чим було топити й вона перейшла до нас. Одного дня на р╢здв"ян╢ свята прабаба вир╢шила п╢ти в гост╢ до З╢нчук╢в (родич╢в прад╢да Кузьми). Над╢ла свою святкову сп╢дницю у три шлярки, обшит╢ р╢знокольоровою тясьмою, кофту з кружевом на ком╢р╢ й манжетах, взулася в чоботи. Постояла, подумала й п╢шла в комору.


27

Коли чу╨мо: баба щось причиту╨. Заходить в хату з пустою торбою в руках з╢ сл╢зьми на очах, примовляючи: "Ох тошно мен╢ та нудно мен╢! Об╢дила мене б╢сова личина. Ох тошно мен╢..." Ц╢ причитання були адресован╢ мо╨му братов╢ ╡ванов╢. Зрозум╢ло, але чому?

- Що трапилось? - запиту╨ мама.

- Об╢дила мене б╢сова личина. В╢н взув моNo святков╢ черевики (коричнев╢ черевики з високими халявками й коричневими блискучими гудзиками-кнопками. Мабуть, ще д╢воцьк╢. Вона пов╢сила Noх у комор╢ в торб╢ на жердин╢).

╡ван збирався на л╢д. Його черевики п╢сля вчорашнього були мокр╢. Ото в╢н над╢в бабин╢, своNo хай п╢дсохнуть.

Мама, як могла, заспокоювала NoNo, але вона твердила одно: "Ох, тошно мен╢ та нудно мен╢. Положить в могилу б╢сова личина раньше времен╢. Ох, тошно мен╢...". Просид╢ла вона б╢ля в╢кна до смеркання, чекаючи "б╢сову личину". Де й святковий настр╢й под╢вся...

Та ось прийшов винуватець. У руках тримав ковзани. На його ногах були бабин╢ черевики, облатан╢ м╢шковиною (щоб тепл╢ше було, чи пожал╢в, щоб не буже пошкодити чужу взуванку). Зайшов у хату, став б╢ля порогу, переминаючись з ноги на ногу.

Баба знову запричитала сво╨ "Ох, тошно...". Мама взяла рушник, помахала ним ззаду ╡вана, "погонила зимою мухи" сварячись: "Як ти посм╢в чуже взяти без дозволу?" В╢н виправдовувався, що н╢чого злого не запод╢яв тим черевикам, адже обмотан╢.


Баба недолюблювала ╡вана, бо в╢н схожий на д╢да Потапа, з котрим вона все життя була "на ножах". Не сприймала його як хазяNoна, а нап╢внаймит, нап╢вчолов╢к ╢ лише повн╢стю батько 9 живих д╢тей бабиноNo дочки Христ╢, а NoNo онук╢в.

Весною баба повернулася додому. Вл╢тку та восени брати допомагали баб╢ на город╢, заготовляли дрова, бо до нас нав╢др╢з в╢дмовилася йти. Та Noй поталанило: колгосп восени прив╢з хуру дров ╢ два пуди муки, як сам╢й стар╢й одинок╢й людин╢ в сел╢.

В районн╢й газет╢ "Прапор колгоспника" появилася стаття, де розпов╢далось про NoNo життя. В к╢нц╢ статт╢ подяка в╢д ╢мен╢ баби: "спасиб╢ Стал╢ну-грузину, що хл╢ба дав ╢ дров на зиму".


28

Н╢що не стоNoть на м╢сц╢. Зм╢ни прийшли ╢ в наш д╢м. В котрий раз захвор╢ла мама: зразу запалення легень, мокрий пл╢врит, а пот╢м леген╢ покрилися пузирками, утворилися ранки ╢ туберкульоз. Знову мама по л╢карнях - Криве, Корнин, Кожанка...

Батько так затужив, що запив ╢ загуляв... По дво╨ - тро╨ суток не появля╨ться додому. Була ос╢нь. Окр╢м колгоспноNo роботи в╢н п╢дробляв ще вживанням хат╢в. В той час майже вс╢ хати покривалися житньою соломою. В ц╢й справ╢ в╢н був справжн╢м майстром. Та корист╢ в╢д цього не мала н╢ мама, н╢ ми, бо робив за "могорич╢". Та й з колгоспу не приносив грош╢ (на трудодн╢ платили в основному зерном - 100 грам, а частково гр╢шми). В╢н Noх не приносив, казав: "Нехай будуть в колгоспн╢й кас╢ на "чорний день", хоч для нас в╢н був завжди чорним, а ще з хворобою мами - н╢чого й говорити. Знову все на л╢ки, на жир╢ для мами.

Старший брат покинув школу; тод╢ обов"язковим навчанням була чотирир╢чка, а в╢н зак╢нчив с╢м клас╢в.


Та чорн╢ше чорного прийшли дн╢ не лише в нашу с╢м"ю - початок в╢йни 1941 року 22 червня. На той час я зак╢нчила 8 клас╢в.

Батьки знали, що таке в╢йна. Вони пережили на своNoй шкур╢ громадянську в╢йну 1917-1920 рок╢в, ми - з книжок та розпов╢дей.

В сел╢ почалася тривога, неспок╢й, моб╢л╢зац╢я чолов╢к╢в в арм╢ю. Забрали ╢ нашого старшого брата (в╢н був призивного в╢ку; готували його до ос╢ннього призову).

12 липня до нас приNoхала т╢тка Явдоха з двома д╢тьми. Василь в╢д мене менший на р╢к, а Майя - 3 роки.

Чолов╢ка т╢тчиного моб╢л╢зували (перед в╢йною в╢н працював головою райвиконкому), а Noй запропонували евакуюватися в Середню Аз╢ю, але вона в╢дмовилась ╢ попросила дати Noй п╢дводу, щоб добратися до нас.

Батька нашого в арм╢ю не взяли, бо в нього на прав╢й руц╢ не було трьох середн╢х пальц╢в (будучи на ф╢нськ╢й в╢йн╢ 1938-39 рр. поморозив, а пот╢м в╢др╢зали).

16 липня в нашому сел╢, а також район╢, були вже н╢мц╢. На кругляц╢, за селом, де стояли прикордонники, в╢дбувся запеклий нер╢вний б╢й. Н╢мц╢ перемогли. ╞х було багато, а прикордонник╢в -


29

жменя. Т╢льки дехто залишився живим, решта полягли головою. З тих, що залишилися, полягли п╢д Строковом.

Фашисти святкували свою перемогу. Ми опинилися на окупован╢й н╢мцями територ╢No. Вони почували себе господарями, б╢гали по хатах, шваркот╢ли, вимагали молока, я╨ць, сала. Ходили по сел╢ й вишукували ╨вреNoв та комун╢ст╢в. Т╢тка Явдоха та NoNo кучеряв╢ д╢ти своNoм одягом та зовн╢шн╢м виглядом в╢др╢знялися в╢д мешканц╢в нашого села. Не раз б╢ля них зупинялися н╢мц╢, вигукуючи: "Юда!". Спасиб╢ сус╢дам, котр╢ переконували окупант╢в в протилежному. Не раз, пам"ятаю, мама з нею сперечалась, щоб одягала мамину сп╢дницю, своNo кучер╢ закутала хусткою - та де там. Лозовицька "пан╢" не хот╢ла й слухати.

Пройшов якийсь час - т╢тку викликали до управи (хтось пов╢домив н╢мецьку комендатуру, що вона ж╢нка комун╢ста). Таких тод╢ прибирали до рук. Мама NoNo не пустила, а п╢шла сама. Т╢тка втекла в Лозовики до баби Ликери, а д╢ти залишилися з нами. Переховувалася там, поки н╢мц╢ залишили село. "Ц╢кав╢" випитували NoNo д╢тей ╢ маму, де т╢тка. В╢дпов╢дь одна: "Не зна╨мо, десь п╢шла й не повернулася".


В сел╢, а то й у всьому район╢, панував хаос. По вс╢х орган╢зац╢ях, магазинах, складах вибивали двер╢, в╢кна, брали все, що можна було взяти, що могло пригодитися вдома.

Хто не боявся, йшов у поле косити, жати - адже була пора жнив. Н╢мецька влада поставила "своNoх нам╢сник╢в", котр╢ охороняли врожай для фашистськоNo арм╢No та примушували жител╢в села працювати на н╢мц╢в.

Школа, звичайно, не працювала. Ми вдень тинялися в╢д хати до хати. Вечорами ходити було заборонено. Старш╢ хлопц╢ та деяк╢ д╢вчата потай в╢д постороннього ока збиралися то в одн╢й то в друг╢й хат╢. ╡нод╢ приходили хлопц╢, бувш╢ учн╢ нашоNo школи, з К╢ловки, Котлярки. Чим вони займалися довгими вечорами, ми не знали. П╢зн╢ше виявилося, що дехто з них був зв"язаний з партизанами. Весною арештували ╢ пов╢сили в центр╢ району одинадцять член╢в ц╢╨No орган╢зац╢No. Серед хлопц╢в були й доросл╢ чи л╢тн╢ чолов╢ки, котр╢ (як виявилося) керували ц╢╨ю групою.


30

П╢сля цього випадку стало ще небезпечн╢ше ходити вечорами. Одного разу наша старша група з╢бралася в Парипси, в к╢но чи якийсь концерт - не пам"ятаю, ╢ запропонувала нам, меншим. Дорога не близька (б╢ля 10 км.). Ми випросили дозв╢л у своNoх батьк╢в ╢ п╢шли в Парипси. Вс╢х нас було 15 чолов╢к, вс╢ з одного кутка. В клуб╢ ми розм╢стилися. Старш╢ наказали нам н╢де не д╢ватися, н╢куди не йти. По зак╢нченню наш╢ хлопц╢ прийдуть до нас ╢ заберуть. Чи сид╢ли вони в клуб╢ - не знаю. П╢д к╢нець п╢д╢йшов до нас Сашко Козак (жив п╢д л╢сом). Решта хлопц╢в чекали нас на вулиц╢.

Поверталися додому стомлен╢, тому не сп╢шили. Старш╢ тримали менших за руки, щоб легше йти, щоб не загубилися.

Ми вже перейшли Парипси, райцентр, аеродром, перейшли в сво╨ село, вв╢йшли в посадку. Залишилось з п╢вк╢лометра ╢ вдома. Та зась! Д╢йшли до Рокити. Надвор╢ темно, хоч оч╢ виколи. Ми зна╨мо: недалеко городи, а д╢йти до них не можемо. Йдемо в одну сторону - н╢, поверта╨мося в другу - також н╢. Куди б не йшли, а б╢ля Ракити. Так ми кружляли б╢ля неNo, поки не стало розвиднятися. Пот╢м розпов╢дали нам, що там не раз блудили ╢нш╢.

П╢д ос╢нь цього року приNoхала до нас друга мамина сестра РаNoна з п"ятир╢чним хлопчиком. Тепер у наш╢й хат╢ три с╢м"No, 9 душ. Сестри м╢ж собою не дружать, не миряться, Noхн╢ д╢ти також. Мама знай т╢льки стоNoть б╢ля печ╢: варить, пече, году╨ три с╢м"No. Батько мовчки сопе, а як допече йому (його р╢дня допоможе в цьому), то хватало нам ус╢м, особливо мам╢. Як не було, але мама залишила вс╢х на зиму. Весною випровадила Noх: через дорогу стояла пуста хата на два ходи (колись там п╢сля розкуркулення жив батьк╢в дядько Фед╢р).

Не довго вони жили разом: хлопчик т╢тки РаNoни помер ╢ вона вийшла на окрему квартиру, влаштувалася на роботу в заготзерно. Т╢тка Явдоха купила козу, стала хазяйнувати, поки баба Ликера не забрала NoNo до себе в Лозовики. 1942 року баба померла, Явдоха залишилася сама. Д╢ти в основному жили в нас.


Вл╢тку 1942 року розпочалися набори молод╢ в Н╢меччину. Попав у цей наб╢р ╢ м╢й брат ╡ван. Що робити? Як викрутитись?


31

В Устини переховувались два полонен╢. Н╢хто н╢коли Noх не бачив у хат╢ чи на подв╢р"No. У хл╢в╢ була хатина. Ран╢ше там Устина робила корзини ╢ вх╢д туди мам╢ завжди був в╢дкритий. Тепер на дверях вис╢в замиканий замок. Де взялися вони, зв╢дки й коли - н╢хто не знав.

Мама догадувалася, що в Устини якийсь секрет, але одна й друга мовчали.

Випадково мама побачила на двор╢ чужого чолов╢ка, що шмигнув до хл╢ва. Устина пояснила мам╢, що це приNoхав до неNo двоюр╢дний брат з Хмельниччини (вона зв╢дти родом).

Та коли прийшов час збирати ╡вана в Н╢меччину, до нас прийшла В╨ра ╢ сказала мам╢, що виручить його ╢ розкрила секрет. Один з Noхн╢х полонених - Павло, сильний, кремезний оф╢цер нашоNo арм╢No вже давно мр╢яв утекти. ПоNoздка в Н╢меччину - це була нагода. В╢н склав з В╨рою план. Батько наш завезе п╢дводою реч╢ ╡вана на станц╢ю. ╡ван п╢шов п╢шки, пройшов рег╢страц╢ю. У воз╢ було повно соломи, п╢д якою лежав Павло - ╡ван╢в спаситель.

Пролунав перший свисток. Н╢мц╢ дали пару хвилин попрощатися з р╢дними. Б╢ля поNoзда людей, як мурашок. Метушня, крики, плач. Батько п╢д"Noхав ближче. ╡ван п╢дб╢г до п╢дводи, на ходу скидаючи з себе верхню сорочку й штани. З-п╢д соломи в нижн╢й б╢лизн╢ показав голову Павло, мигом переодягся в ╡ван╢в одяг, взяв його реч╢ ╢ в вагон. Батько по конях т╢льки: "Вйо!" ╢ вскач подал╢. Сховали ╡вана в Устини на Павлове м╢сце (на н╢ч).

Товарняк, набираючи х╢д, пов╢льно в╢ддаляв молодих хлопц╢в ╢ д╢вчат в╢д р╢дноNo дом╢вки. Двер╢ вагон╢в нап╢вв╢дчинен╢, в кожному вагон╢ вартовий н╢мець з автоматом. Павло сид╢в на ╡ванових речах б╢ля дверей. Товарняк ╢шов п╢д гору, набираючи пар. Посадка. Павло зрозум╢в - настав час. В╢н миттю скочив з вагона, п╢д насип, а дал╢ посадка. КонвоNoр побачив, як метнулась людська постать, став стр╢ляти з автомата та дарма. Товарняк мчав на всю швидк╢сть все дал╢ й дал╢.

Вноч╢ ╡вана в╢дправили потайки на станц╢ю на схованку до Гриши Томчука (В╨риного двоюр╢дного брата). В╢н працював на зал╢зниц╢ якимось начальником. Втершись в дов╢ру н╢мцям, знав, коли буде Noхати який ешелон, що чи кого везтиме (солдат чи зброю).


32

Сам же був зв"язаний з партизанами, тому на зал╢зниц╢ бували част╢ авар╢No: то п╢шов поNoзд п╢д ук╢с з╢ збро╨ю, то з горючим, то бо╨припаси, або продовольч╢ товари.

На другий день, п╢д веч╢р, "зав╢тав до нас" староста села за ╡ваном. Мама розплакалась, роз╢грала сцену, мов: "Забрали мого сина, а тепер з претенз╢ями до мене, де в╢н. Це я запитаю вас, де д╢ли мого хлопця". Тиждень чи два чатували його, поки староста не пропав - знайшли в л╢с╢ неживого.

Вс╢, хто працював на зал╢зниц╢, мав бронь - не брали в Н╢меччину. Ото Гриша влаштував брата працювати там.


Набори в Н╢меччину продовжувалися. Д╢йшла черга й до мене. Звичайно, Noхати н╢хто не хот╢в. Стали ховатися, батьки заявляли, що "пропала" дитина, а ╢нш╢ спец╢ально робили себе хворими: ковтали тютюн, натирали руки ╢ ноги якимось ядом, натирали пов╢ки очей, роблячи Noх пухлими ╢ червоними. Вс╢ ц╢ та ╢нш╢ процедури давали своNo насл╢дки: в╢д тютюну - страшний кашель, отже - туберкульоз, рани на руках ╢ ногах - короста, сльози, почервон╢ння очей - трахома.

Н╢мц╢-л╢кар╢ дуже боялися цих заразних хвороб ╢ п╢д час ком╢с╢No не п╢дпускали до себе близько таких "хворих", отож не брали в Н╢меччину.

Серед член╢в ком╢с╢No по набору молод╢ був наш учитель н╢мецькоNo мови Анатол╢й Володимирович В╢л╢нський. Добрий був учитель. Дякуючи йому, я добре знала шк╢льну програму середньоNo школи ╢ певний час "Noла хл╢б" з урок╢в н╢мецькоNo мови (в К╢ловц╢ працювала 13,5 рок╢в, читала в школ╢ поряд ╢з рос╢йською - н╢мецьку мову).

П╢д час ком╢с╢No по в╢дправц╢ молод╢ в Н╢меччину в╢н (вчитель) багатьох "забракував", вигадуючи для них р╢зн╢ хвороби. Н╢мц╢ стали п╢дозрювати щось неладне, що останн╢м часом майже вс╢ хвор╢. "Чому?" - допитувалися. "В╢йна, поширю╨ться зараза", - була його в╢дпов╢дь. А зарази вони боялися...

Я в цей час ховалася в баби Явдохи (матер╢ Гриши Томчука, Тол╢ковоNo баби). Вноч╢ в хат╢ п╢д замком, вдень - в картоплинн╢ на Noх город╢. Це була остання спроба набору, яка так ╢ не в╢дбулася.


33

В жовтн╢ м╢сяц╢ 1943 року, зненацька, мов гр╢м серед ясного неба, в село наше вв╢йшла частина п╢хотинц╢в наших червоноарм╢йц╢в. Десь прорваною л╢н╢╨ю фронту, вони вв╢йшли в окуповану н╢мцями територ╢ю, давши б╢й п╢д Ходорковом. В нашому сел╢ на той час стояв невеличкий ворожий заг╢н. Д╢знавшись, що суне валка червоноарм╢йц╢в, вороги дали драла з нашого села на Лозовики, б╢льшу частину спаливши Noх - в╢дступили в напрямку Корнина.

Зморен╢, стомлен╢ й голодн╢ солдати в довгих с╢рих шинелях, в черевиках з обмотками залишилися на в╢дпочинок. Дружно, неначе по команд╢, задим╢ли комини в с╢льських хатах - готувалася вечеря для довгожданних гостей. Недовго вони "гостювали", на сл╢дуючий день п╢д веч╢р п╢шли дал╢, взявши з собою хлопц╢в-добровольц╢в. Серед них був м╢й брат ╡ван з своNoми "коришами" - всього 18 чолов╢к.

Ми рад╢ли: скоро визволять нас з-п╢д окупац╢No. В сел╢ безвладдя. Та через тиждень-другий знову заNoхали в село н╢мц╢ на мотоциклах ╢ машинах (п╢ших у них не було), побули к╢лька годин ╢ поNoхали. Вони доганяли наших п╢хотинц╢в. П╢д Брусиловом знайшли сл╢д нашого в╢йська ╢ там в╢дбувся нер╢вний б╢й. Майже вс╢ червоноарм╢йц╢ й добровольц╢ полягли. Хто залишився (╢ наш ╡ван), потайки групами пробиралися до л╢н╢No фронту.


П╢зньоNo осен╢ стало чути в╢длуння гармат, особливо, коли ляжеш на мерзлу землю й прикладеш до неNo сво╨ вухо. Дуже гарно чути вечором, коли в пов╢тр╢ приморозок. На звук ми визначали напрямок ╢ в╢ддаль артилер╢йськоNo кононади, двигт╢ння бомбовоза в пов╢тр╢.


Н╢мц╢ то появлялися в сел╢ на 2-3 дн╢, то зникали. В наш╢й школ╢ в╢дкрили лазарет ╢ привозили тяжко ранених. Зрозум╢ло було, що л╢н╢я фронту недалеко.

Через дорогу в╢д школи, в колишньому парку, зробили кладовище для своNoх мерц╢в. На могил╢ кожного солдата ставили дерев"яний (березовий) хрест.

Знову заNoхала в село якась частина ворожого в╢йська; розм╢стилися по хатах. У нас поселилося тро╨. В к╢мнат╢ посередин╢ розклали довжелезний ст╢л. Дво╨ малювали топограф╢чну карту, трет╢й пост╢йно у воротях з автоматом. До нас з сус╢д╢в


34

н╢кого не пускали, а також ╢ посторонн╢х н╢мц╢в. Двер╢ в к╢мнату завжди були закрит╢. Спок╢й, тишина. ╡нод╢ котрийсь зайде до нас в кухню, скаже мам╢, щоб п╢дмела в к╢мнат╢, спалила пап╢р. ╞й за це кусочок мила, або баночку консерви. Н╢коли не залишали свою "резеденц╢ю". На об╢ди ходили по черз╢. Жили вони в нас нед╢л╢ 2-3.

ВиNoхали, а через 3-4 дн╢ заNoхали ╢нш╢. Це вже був грудень м╢сяць 1943 року. Зл╢, як голодн╢ собаки, кричать, б╢гають туди-сюди, дверима грюкають. Вс╢ на машинах. Сильн╢ морози, неможуть завести. В пов╢тр╢ пахне не лише зимою, але й порохом. Чути гуркот╢ння все част╢ше та сильн╢ше. Люди села стали весел╢ш╢, але стримано, потайки в╢д н╢мц╢в.


Надходило 25 грудня - н╢мецьке Р╢здво. Весь день н╢мц╢ ходили з хати в хату, готуючись до святоNo вечер╢, приносили як╢сь ящики, пакунки. Коли ми полягали спать, почули в хат╢ курячий чи качиний крик - то н╢мц╢ в╢дривали Noм голови й кидали в грубу. Пот╢м один з н╢мц╢в гукнув маму й наказав Noй готувати пташню. Мовчки мама взялася до роботи. В печ╢ запалав вогонь, на сковород╢ жарилась курятина й качатина, пот╢м складалося в баняк ╢ тушилось.

М"ясо готове, ст╢л в к╢мнат╢ накритий бутилками р╢зноNo форми. Гармидер, дикий рег╢т п"яних морд - святкують н╢мц╢.


Та недовго Noм вдалося веселитися. П╢д ранок розпочалася метушня, б╢ганина, забирали з стол╢в наNoдки й напитки, виносячи все в машини. Надвор╢ загарчали мотори машин, на вулиц╢ чулися крики команди. Стало ясно: збираються посп╢хом в дорогу. Один н╢мець сказав мам╢: "Рус - поб╨да, Г╢тлер - капут".

Поки розвиднилось - в сел╢ не лишилося жодноNo машини, жодного н╢мця. П╢д об╢д в село вв╢йшли наш╢ в╢йська.

Так 25 грудня 1943 року село було зв╢льнене, а 26 - весь район в╢д н╢мецьких окупант╢в.


Прийшла весна. Запрацював зв"язок. Приносили кому лист з фронту, а кому похоронку. В наш д╢м принесли похоронку про смерть старшого брата Фед╢; в╢д меншого - н╢ гу-гу. Батька забрали в стройбатальйон. Залишились ми з мамою вдвох.


35

Нарешт╢ одержали лист в╢д ╡вана. В╢н пов╢домив, що ранений лежить в лазарет╢ у В╢нниц╢. З горем пополам товарняками добралася мама до м╢сця призначення. Ось ╢ зустр╢ч. Обмотаний од╢ялом (холодно - це було ранньоNo весни), лисий, з переб╢нтованим плечем, грудьми, з г╢псом на прав╢й руц╢ (в╢д плеча до самого к╢нця пальц╢в) стояв перед мамою худенький, жовтенький хлопчина. Це - мамин син ╡ван. Але де ж його чуприна, де та шевелюра, як у д╢да Потапа? Мама плаче, а в╢н просить забрати його додому. Ранений в плече (куля вилет╢ла навил╢т, зачепивши леген╢), ранена рука вище кист╢, порван╢ зв"язки на прав╢й руц╢. Знекровлений, весь час температура, хилиться в╢д подиху, хоче додому.

Л╢кар заспокоNoв обох: п╢дл╢кують - випишуть додому, тримати не будуть.

П╢сля жнив наш солдат-доброволець повернувся додому. Рука сама не п╢дн╢ма╨ться, вс╢ пальц╢ т╢сно зжат╢ в кулак, не ворушаться.

П╢вроку пробув дома, ходив у л╢карню на перев"язку, на перев╢рку, на процедури; вдома робили ванни з березового листя, масаж руки. Потроху пальц╢ заворушились, але не слухаються, взяти ними н╢чого не може. Та час л╢ку╨ рани, зал╢кував повол╢ й ╡ванов╢.


С╢льська рада оголосила про в╢дкриття школи. Та яке в╢дкриття! В╢кна побит╢, двер╢ тел╢паються на в╢тр╢, не зачиняються, поли в окремих класах з╢рван╢; ст╢ни, стеля - що й казати - адже певний час тут м╢стився н╢мецький лазарет.

Одначе, розпочали ремонт. Всим селом ремонтували наш "храм знань".

20 березня 1944 року в╢дкрили школу. Вона, мабуть, була одна в район╢, бо в╢дв╢дували NoNo на той час учн╢ з р╢зних навколишн╢х с╢л, як-то: Лозовики, К╢ловка, Кам"янка, Жовтневе, Андрушки, Паволоч, Красног╢рка.


Я п╢шла в 9 клас. Назбиралося нас 14 чолов╢к, серед них четверо хлопц╢в з ф╢зичними вадами. З нашого села - 5 д╢вчат, решта - з навколишн╢х. В клас╢ зам╢сть парт поставили два довг╢ столи, збит╢ з дощок. Так╢ ж ╢ ст╢льц╢. Посеред класу велика зал╢зна бочка (так звана "буржуйка"). ╞No пристосували зам╢сть груби. Топити н╢чим.


36

Але за школою - л╢с. Ми, учн╢, на велик╢й перерв╢ та п╢сля урок╢в йдемо в л╢с, збира╨мо сухе г╢лля, ц╢л╢ дерева; р╢жемо, руба╨мо, топимо "буржуйку", а пот╢м гр╢╨мося.

Щодо навчального приладдя, то скажу сл╢дуюче: один п╢дручник на весь клас. Наприклад, п╢дручник ╢стор╢No був у вчителя, але в╢н його р╢дко бачив, х╢ба що на перерв╢, щоб записати тему уроку. Цей п╢дручник (та й ╢нш╢) "ходив" в╢д рук одного учня до другого.

З х╢м╢No також у вчительки, рос╢йська л╢тература - в учениц╢, нашоNo сус╢дки-подружки Руз╢ БаратинськоNo. Ото як одержала я котрийсь п╢дручник, то вже дома н╢якоNo роботи з мене. Сиджу й конспектую не лише, що задано на сл╢дуючий урок, а наперед 2-3 теми, бо не скоро в╢н знову попаде в моNo руки. СвоNo конспекти ми передавали один одному, обм╢нювались.

Ц╢каво знати, на чому й чим писали? Звичайно, зошит╢в не було. Виручали нас паперов╢ м╢шки. Хоч пап╢р ╢ рудий, та писати можна. Отож, д╢станемо десь того м╢шка, - пор╢жем на куски й кусочки, наробим зошит╢в, блокнот╢в, записничк╢в р╢зного розм╢ру й форми. Рад╢╨м, т╢льки вчися, здобувай знання.

А чим писати? - чорнила нема╨. Додумалися його робити з бузини, цибулиння. П╢зн╢ше нас виручали ракетн╢ порошки. На той час на нашому аеродром╢ стояла зен╢тна частина. Там роздобували ми ц╢ запов╢тн╢ пакетики, розводили теплою водою ╢ - чорнило, не мало значення якого кольору (зелений, червоний, син╢й ╢ рожевий), аби писати при св╢чц╢ чи каганц╢.

Пам"ятаю такий випадок: одержавши на руки п╢дручник з ╢стор╢No, я с╢ла до прац╢. Стомилася спина сид╢ти. Веч╢р. Я лягла на лежанц╢, при каганц╢, зробленому з г╢льзи, конспектую.Але сон взяв сво╨ - я задр╢мала. Коли чую: смор╢д - то зайнялися моNo кучер╢, обгор╢ли брови. Як ╢ти в школу? - закуталася хусткою по сам╢ оч╢. Так ╢ ходила, поки хоч трохи не в╢дросли. Весело жилося! Але ми не хникали, не стогнали, що важко. Ми мр╢яли, над╢ялися на краще, ми хот╢ли "легшого" хл╢ба н╢ж батьк╢в наших. То ж "гризли гран╢т науки" ╢ в╢рили, що як казав рос╢йський полководець Котузов: "Тяжело в учении - легко в труде".

Коли вже було тепло, не треба топити, шукати дров, на перервах ми займалися "мистецтвом" - вчилися танцювати на той


37

час модн╢ танц╢: танго, фокстрот. Бос╢, п╢д язик (зам╢сть музики).

Пол чорний, натертий (забула чим) зам╢сть краски. П╢сля танц╢в наш╢ ноги, (особливо п╢дошви й п"яти) також чорн╢. Сидячи на уроц╢, торка╨ш нога об ногу - литки й передки розмальован╢ р╢зним орнаментом, незрозум╢лим для нас, мабуть арабським.

Одного разу на уроц╢ х╢м╢No вчителька З╢на Семен╢вна викликала мене до дошки. Я вийшла. Бачу: учн╢ дивляться на моNo ноги й "ухмеляються". Вчителька зам╢тила учн╢вський неспок╢й, подивилася на них, пот╢м на моNo ноги; подивилася ╢ я.

Зразу в клас╢ вибухнув см╢х: моNo литки й передки були в полосочку, плями й цяточки. Вчителька в╢дправила мене до криниц╢ привести ноги в порядок, хоча нелегко мен╢ це вдалося.

Сама вчителька ходила в якихось зношених туфлях ╢ шуб╢, не дивлячись на травневе тепло. Вона недавно повернулася з евакуац╢No з трьома д╢тьми. Хто зна╨, що було на н╢й п╢д шубою - вона завжди була заст╢бнена на вс╢ гудзики.


Зак╢нчили 9 клас по скорочен╢й програм╢ за 6 м╢сяц╢в, в грудн╢ м╢сяц╢. Перше п╢вр╢ччя - (кв╢тень-червень); липень, серпень, вересень - кан╢кули, щоб допомогти дорослим в збиранн╢ врожаю; жовтень-грудеь - друге п╢вр╢ччя.

В с╢чн╢ 1945 р. розпочався новий навчальний р╢к. Я в 10 клас╢.

Принаг╢дно хочу згадати 9 травня. Теплий сонячний день. Цв╢туть садки, цв╢те бузок. Зелена соковита трава п"янить нам голови. Посадкою йдемо ми в школу, збира╨мо в букет ф╢алки. Ось ми на шк╢льному подв╢р"No. Надвор╢ вчител╢. Збуджен╢, весел╢, про щось голосно говорять, перебиваючи один одного.

Та ось ╢ дзвоник на л╢н╢йку.

- Вс╢ вже з╢бралися? - запиту╨ директор школи Сюшин Леон╢д Олександрович. В його очах св╢титься рад╢сть. В╢н зачиту╨ пов╢домлення рад╢о╢нформбюро про кап╢тулювання Н╢меччини й п╢дписаний Акт перемоги радянських в╢йськ над н╢мецьким фашизмом. Ми, зачувши сказане, кричимо, вигуку╨мо, рад╢╨мо.

Нас в╢дправляють додому - сьогодн╢ урок╢в не буде. Сьогодн╢ м╢тинг б╢ля с╢льради у зв"язку з ц╢╨ю знаменною под╢╨ю.

Ми б╢жимо додому. По дороз╢, з ким зустр╢ча╨мось, кричимо:


38

"З Перемогою!" Заб╢га╨мо до сус╢д╢в, спов╢ща╨мо про цю новину. Замикаються хати. Вулиц╢ наповнюються людьми - вс╢ йдуть на м╢тинг.

Зак╢нчився навчальний р╢к в к╢нц╢ червня, але документи "Атестат зр╢лост╢" одержали в серпн╢ - не було бланк╢в.

Пам"ятаю наш випускний веч╢р. Щоб прикрасити зал ╢ приготувати святкову "трапезу" ми здому приносили все: вазони, скатертини, посуд, продукти харчування. Я принесла великого вазона (саме в╢н цв╢в) ╢ поставила його на стол╢, за котрим сид╢ла призид╢я ц╢╨No урочистост╢.

Дореч╢, несли ми цього вазона вдвох з незм╢нною подружкою Любою. Сл╢д сказати, що розпочали ми навчання з першого класу за першою партою ╢ зак╢нчили за першим столом в 10 клас╢.

П╢сля навчання в школ╢ поста╨ питання: що дал╢, куди под╢тися? Вся Поп╢льнянська компан╢я "рванула" в КиNoв (вс╢ хочуть в столицю). Мали науваз╢, що котрийсь ╢нститут в╢дкри╨ нам широко двер╢ з своNoм "Ласкаво просимо!"

Та зась! Наб╢р в ╢нститут вже пройшов, екзамени здан╢, скоро навчання. Ми зап╢знилися. Щоб не тратити ц╢лий р╢к даром, ми надибали однор╢чну школу Главспирту в╢д ╡нституту ╢м. М╢кояна. Вс╢ 5, як в╢вц╢ чередою, п╢шли ми туди. Ця школа готувала технолог╢в, х╢м╢к╢в, бугалтер╢в та плановик╢в, тобто кадри для спиртзавод╢в. Ми вибрали (знову ж таки вс╢) технолога-х╢м╢ка. Жили в гуртожитку на "Собач╢й троп╢" - за Бесарабкою. Одержували 15 крб. стипенд╢No на м╢сяць, 200 гр. хл╢ба щоденно.

Хл╢б ми економили на своNoх шлунках, гуртуючись складали ╢ продавали на базар╢, щоб купити як╢сь д╢воцьк╢ приналежност╢. Додому Noздили щосуботи, привозили хто що м╢г: у двох-трьохл╢трових бутилках молоко, пироги (розм╢ром з п╢вгалоша) з буряками й капустою, калиною, квасолею.

Я назбирала 75 крб. Рада несказанно. Продавали хл╢б по черз╢: сьогодн╢, наприклад, вс╢ (нас 5) здають своNo порц╢No мен╢ - я йду на базар, завтра - В╨р╢ чи Люб╢ - вона йде на торг.

Була моя черга одержати наш╢ пайки й продати. Думала: оце сьогодн╢ продам, накуплю соб╢... Та передчасна була рад╢сть. Недаром народне присл╢в"я гласить: "Скажеш "гоп", коли перескочиш".


39

Так ╢ мен╢. Хл╢б я продала, та в гуртожиток я повернулася не з покупками, а з вир╢заною кишенею в пальто. Довго горювала, бо х╢ба я сама не могла з"Noсти хл╢б? Та що поробиш. Та й пальто шкода. Воно в мене було плюшеве. Його пошила мен╢ т╢тка Явдоха, в╢днайшла клаптики, вставила, майже не видно.

По зак╢нченн╢ ц╢╨No школи нас в╢дправили на практику в Тульський Спиртотрест на Лобановський завод. Трьох - я, Люба й Рузя - на один завод. П╢сля практики склали екзамени, документи на руки ╢ в обов"язковому порядку на роботу. Вс╢ одержали розпод╢л в Чкаловський спиртотрест (Оренбурзьк╢ степи). Я ╢ Люба - на один завод; я - технолог, а вона - х╢м╢к.

Ташла. Глухомань. До зал╢зниц╢ близько 100 км. Транспорт - п╢дводи, запряжен╢ к╢ньми, або волами. Завод маленький, в лощин╢ п╢вденного Уральського п╢дн╢жжя. З одн╢╨No сторони заводу за к╢лометр-два тече р╢чка Урал, з другоNo - в╢дроги Уральських г╢р, покрит╢ л╢сом.

За 2-3 км. розкинулось невеличке заводське селище, де й поселили нас. Б╢ля заводу к╢лька будинк╢в (контора, склади). Ми - боягузки. Всього боNoмося. Вечорами вовки п╢дходять до самого поселення, виють, шукають здобич. Ми - по-сво╨му "ви╨мо". Як дуже наболить, то п╢дн╢ма╨мося в л╢с ╢ там да╨мо волю своNoм спогадам, почуттям. Ходили так, поки в нашоNo хазяйки не роз╢рвали вовки овечку. (Вноч╢ п╢д╢йшли до хл╢ва, якось викрали NoNo з кошари ╢ за хл╢вом розправилися з нею). П╢сля цього ми вже не ходили в л╢с, правда Noздили обозом по дрова.

Було це так: частина заводу працювала на вуг╢лл╢, а частина - на дровах.

Ото одного зимового дня завод зупинили на якийсь пер╢од на ремонт. Вс╢х робочих ╢ етееровц╢в в╢дправляють в л╢с (метровки вже були заготовлен╢, т╢льки вивезти). В╢дправили ╢ нас. Вс╢ сани запряжен╢ волами. Туди порожняком. Наш╢ сани в середин╢ обозу. Ми лежимо на санках ╢ любу╨мося л╢сом.

Там нам нагрузили кругляка, поверта╨мося назад. Вс╢ сани на основн╢й дороз╢, а ми - на м╢сц╢: смика╨мо за упряж, штовха╨мо н╢му уперту скотину, а вона - ан╢телень.

Нас гукають, вже вечор╢╨, а ми з м╢сця не рушимо; б╢га╨мо кругом бик╢в, а вони - нуль емоц╢й. Не на жарти розплакались ми.


40

Що робити? - Змилувалися над нами чолов╢ки передн╢х саней. Дво╨ останн╢х в╢двели в сторону, п╢д╢йшли з ╨хидною усм╢шкою до наших, взяли бик╢в за ярмо, крикнули, ╢ наш╢ воли мовчки п╢шли за чолов╢ками на зв╢льнене для них м╢сце. Тод╢ п╢двели тих дв╢ пари саней ╢ поставили п╢сля наших. Вся валка рушила до заводу.

По дороз╢ розпов╢дали страшн╢ випадки з вовками (чи то була правда, чи щоб нас залякати). Та б╢льше ми в л╢с не ходили.

Скоро завод пустили, але спирту держава одержувала менше, н╢ж крад╢No. Крали й пили вс╢, кому не л╢ньки, особливо в н╢чн╢ зм╢ни. Навчилися зн╢мати пломби з апарату, нац╢дять спирту ╢ знову пломбу на м╢сце.

ПриNoхала ком╢с╢я з тресту, знову зупинили завод. Р╢шення ком╢с╢No - завод збитковий, треба проводити реконструкц╢ю.

А нам що робити? Потр╢бно Noхати в спиртотрест, щоб перевели на ╢нший завод. До зал╢зниц╢ 75 км. Треба сп╢шити, поки ще морози, бо наша дорога проходить через р╢чку Урал. Якщо розмерзнеться, то зв"язок перерветься ╢ змушен╢ будемо чекати дороги по вод╢ (паромом), а це буде не скоро.

На наше щастя до станц╢No в╢д заводу в╢дправлявся трактор з причепом якогось дерева. Нам порадили Noхати з ними, бо сам╢ дороги ми не зна╨мо, та й небезпечно. Населен╢ пункти один в╢д одного 15-30 км.

Купили ми дитяч╢ саночки, звечора спакували своNo реч╢ в лозян╢ корзини, прив"язали до санок - ╢ в дорогу.

Вранц╢, коли сонце т╢льки показуватися з-за горизонту, ми п╢д"Noхали своNoм "виNoздом" до заводу, де вже стояв звечора нагружений колодами трактор. Прийшли трактористи. Наш поNoзд "Експресс" вирушив у добрий путь: сперед╢ трактор на гусеничному ходу, а ззаду - дитяч╢ саночки ╢ дв╢ подружки-хохлушки.

П╢д ногами сн╢г скрипить, ╢скриться веселкою в╢д перших промен╢в зимового сонця; очам боляче дивитися. Гудуть телеграфн╢ стовпи - н╢м╢ св╢дки подорожн╢х.

Добре, що трактористи прив"язали наш╢ саночки з пожитками до причепа. Ми п╢дтюпцем за ними.


До найближчого населеного пункту 25 км. Отож, до вечора нам треба встигнути, ╢наче доведеться ночувати в степу.


41


П╢д об╢д чолов╢ки почали хвилюватися - щось в пов╢тр╢ похоже на буран. А якщо почнеться, то не скоро втихне. Цього ще нам не хватало. Тому н╢якоNo мови про перепочинок; на ходу жу╨мо, що взяли з собою (в╢дварене м"ясо, хл╢б з маслом ╢ цукром).

Передбачення тракторист╢в збулися. П╢сля об╢ду небо спохмурн╢ло, знявся в╢терець, а згодом пустився лапатий сн╢г, стало мести вихрами, зам╢тати дорогу. Щоб не збитися з дороги по переду трактора йшов один тракторист з великим дрюком в руц╢, штурхав ним у сн╢г, переконуючись, що п╢д сн╢гом тверда дорога.

Смеркалося. Коли б швидше до населеного пункту. Йшли, можна сказати, навмання. В╢тер "вив", наводячи на нас страх. Та раптом наш "ведучий" зупинився, прислухався ╢ порадував нас.

- В пов╢тр╢ димом запахло - отже, поселення недалеко. ╡ в╢н не помилився. Неначе серед степу побачили ми велику хату, у в╢кнах котроNo блимав вогник, закликаючи подорожн╢х погр╢тися.

Будемо проситися на ноч╢влю. В "розв╢дку" чолов╢ки послали нас - д╢вчат. Без веранди, без с╢ней - прямо двер╢ в хату. Ми постукали - н╢хто не в╢дгукнувся. Легенько в╢дчинили ми двер╢ й побачили таку картину: посеред великоNo хати гор╢ло вогнище; над ним на "козлику" вис╢в чорний казан, де варилася вечеря.

Навколо вогнища сид╢ло 5-6 д╢тей таких же чорних, як казан, та Noхн╢ батьки. Старш╢ побачили нас ╢ щось зашваркот╢ли. Ми злякалися цього видовища, позадкували назад ╢ б╢гом. Розпов╢ли, що бачили. Чолов╢ки засм╢ялися ╢ пояснили, що це мордвинськ╢ ╢ндуси, котр╢ не признали радянську владу.

Недалеко повинн╢ бути поселення. Правда, невдовз╢ почувся гавк╢т собак та Noдкий дим в чистому пов╢тр╢. Отже, ми добилися до людей.

Пам"ятаю: висока худа ж╢нка-украNoнка поралася б╢ля печ╢ - готувала вечерю для подорожн╢х гостей, котр╢ добилися ран╢ше в╢д нас. У велик╢й к╢мнат╢ уже чаювали. Зв╢дти доносився гам╢р ╢ см╢х.

Ви спита╨те, чому я сказала ж╢нка-украNoнка? Де вона взялася в Оренбурзьких степах? Так, я не помилилася. - Це було украNoнське поселення. ╞х вислали з УкраNoни в 30-х роках в "н╨╢зм╨р╢мую Русь" за непок╢рн╢сть чи ╢нш╢ погляди на життя.


42

Д╢знавшись, що ми з УкраNoни, ж╢нка пустила сльозу, назвала нас родичами ╢ прийняла по-родинному. Поклала нас спати на велик╢й печ╢ й сама лягла б╢ля нас. Перед ранком буран стих. Все було заметено. Наш трактор з колодами виглядав як польова скирта. Про те, щоб Noхати - мови й не могло бути. Лише по об╢д╢ розчистили дорогу, ╢ ми поNoхали дал╢.

Т╢льки на трет╢ сутки, п╢д веч╢р добралися до зал╢зниц╢ (не пам"ятаю назви станц╢No). Чолов╢ки допомогли нам взяти квитки до станц╢No Оренбург, ╢ ми поNoхали в трест.

Д╢знавшись, що ми з Ташли, прац╢вники тресту зразу не в╢рили, дивувалися, як ми такою погодою добралися п╢шки 75 км. Ми розпов╢дали й плакали, вони - охали.

╡ тут нам довелося переночувати, погодувати сво╨ю кров"ю Noхн╢х клоп╢в. На сл╢дуючий день отримали призначення на ╢нший завод. Грузовою машиною нас п╢двезли до вокзалу й купили квитки на поNoзд.

В завод, куди нас направили, подзвонили. Коли ми приNoхали з Оренбурга, з╢йшли з потягу - побачили, що нас чекала заводська п╢двода. До нашого заводу було 15 км. По-мо╨му, завод Дубовський Саракташенського району. Тут були зовс╢м ╢нш╢ справи: завод великий, у трест╢ на видному м╢сц╢, в передовиц╢.

Поселили нас в одному чотириквартирному будинку (вид╢лили окрему к╢мнату). В цьому будинку й поряд ╢нших жило заводське начальство - б╢ля самого заводу, в метрах 100 в╢д прох╢дноNo. Недалеко контора, медпункт, магазин ╢ нав╢ть клуб.

Тепер ми не боNoмося йти на н╢чну зм╢ну.

Нам, як приNoжджим, видавали щом╢сяця пайки, як-то: м"ясо, цукор, мед, масло, крупу ╢ на одну особу - п╢втора л╢тра спирту. Спирт ми "збували" в заводському посьолку на продукти. Отже, не були обд╢лен╢.


В завод╢ дисципл╢на, порядок, ╢деальна чистота. У вс╢х цехах встановлен╢ електрорубильники, все приводиться в рух за допомогою електрики. Включив рубильник - ╢ п╢шло. Т╢льки контролюй.

Всередин╢ денноNo зм╢ни виключали св╢тло на чверть чи п╢вгодини для проф╢лактики. Згадую випадок. На першому поверс╢ в кутку (якщо можна так сказати) було вмонтовано величезне махове


43

колесо, мабуть, в п╢втора рази вище мого росту. Воно приводилось в рух також за допомогою св╢тла. Коли ж св╢тло виключено ╢ необх╢дно, щоб воно працювало, приводили його в рух вручну. Мен╢ потр╢бно було пустити генци - величезн╢ металев╢ баки, в котрих варили зерно чи картоплю, з чого виготовляли спирт - на розхолодження.

Я покликала двох слюсар╢в змусити запрацювати це колесо руками. Ми взялися за колесо, та раптом чу╨мо п╢д колесом крик. Зупинилися, дивимось п╢д колесо, а там - лежить на простеленому м╢шечку молодий п"яничка, також слюсар, т╢льки з другоNo зм╢ни. Вир╢шив "прикарнути".

Мен╢ була б тюрма. Уяв╢ть м╢й нервовий стан. Вил╢з з╢ сво╨No схованки цей парубок, обтрушу╨ться. Я - мала т╢хоня, хохлушка-боягузка, щосили заNoхала йому в червону морду ╢ вноги, в лаборатор╢ю, боячись "здач╢", хоча в╢н ╢ не думав, бо сам винен.

Наташа знала його - це бувший батько Надьки Волоба╨воNo.


Проходив час. Ми освоNoлись, робота подоба╨ться. Люба - х╢м╢к в лаборатор╢No з╢ своNoми пробами та анал╢зами, я - технолог: в б╢гах ╢з цеху в цех, своNoми очима побачити, де ╢ що робиться. За зм╢ну так виб╢гаю, що можна п╢шки до станц╢No (15 км.) д╢йти й назад повернутися.


Пам"ята╨ться такий випадок. Ми працювали в зм╢н╢, котра до нашого приNoзду була передовою, завжди тримала перех╢дний заводський прапор. Технологом працював плим╢нник директора заводу. До реч╢, директор заводу Твердохл╢б - наш земляк, з Корнина. Плем╢нник не мав спец╢альноNo осв╢ти, лише практик. Отож, по нашому приNoзд╢ в╢н змушений був уступити мен╢ м╢сце. Як ви вважа╨те - рад╢ були мною?

Стало одразу пом╢тним, як зм╢ню╨ться робота ц╢╨No передовоNo зм╢ни з моNoм приходом: щозм╢ни як╢сь непри╨мност╢, а саме: мойка поламалась, де мили картоплю; зам╢сть розхолодження др╢ждж╢в чи звареноNo сировини пустили п╢д╢гр╢в, то солод скис, а тут ще й цей Льонька Волоба╨в.

Робоч╢ зм╢ни стали дивитися на мене "вовком". Я ж н╢чого не винна, в розпач╢. Зм╢на явно незадоволена мною. Та й як же ╢наче?


44

Зм╢на не вклада╨ться у св╢й граф╢к, знизився вих╢д спирту ╢ насл╢док - забрали зм╢нний перех╢дний прапор. Кому це сподоба╨ться?

Я надумала п╢ти до головного ╢нженера заводу з проханням перевести мене в лаборатор╢ю х╢м╢ком - не справляюсь з роботою технолога. Прийшла, розпов╢ла, розплакалась. Що робиться в моNoй зм╢н╢, ╢нженер знав. Вислухавши мене уважно, посм╢хнувс╢ ╢ каже: "Я знав ситуац╢ю на завод╢ й давно чекав на тебе, але думав, що сама справишся з╢ своNoми проблемами. Н╢куди я тебе переводити не буду, працюй дал╢, все наладиться з часом". Так я н╢ з чим ╢ п╢шла.

В ч╢м же справа? Виявилося, м╢й попередн╢й практик не хот╢в змиритися, що така "козявка" та ще й землячка (в минулому) з╢пхнула його з насидженого м╢сця. Тому його дружки й пакостили, як могли.

Як ╢ перше, я скр╢зь б╢гаю, заглядаю в кожну "шпарину", як натягнута струна, вуха й оч╢ завжди на сторож╢.

Поступово стала налагоджуватись робота, зм╢на вклада╨ться в граф╢к. Зачаст╢шав на нашу зм╢ну головний ╢нженер. До реч╢, в╢н на цьому завод╢ працю╨ з 15 рок╢в. Почав з мойки, пройшов ус╢ цехи: солодовий, генцеварний, др╢жджовий, брод╢льний, апаратний, машинний, попрацював один р╢к технологом, тод╢ п╢шов учитися (зак╢нчив КиNoвський харчовий ╢нститут ╢мен╢ М╢кояна, х╢м╢ко-технолог╢чний факультет - у 42 роки).


Життя йде... П╢дбивають п╢дсумки - моNoй зм╢н╢ повертають назад втрачений (╢з-за мене) перех╢дний прапор. Зм╢на тр╢умфу╨, я - плачу.

Через к╢лька зм╢н (вноч╢), коли випада╨ п╢вгодини спокою, я в лаборатор╢No др╢маю, витягнувши ноги.

Стук у двер╢. Злякалась, стрепенулась. Заходить дядько-здоровань з брод╢льного цеху, тупа╨ ногами б╢ля порогу.

Моя душа в "п"ятах". Думаю - розправа... В╢н запрошу╨ мене в др╢жджовий цех. Для чого? Не зна╨. ╡ду на другий поверх, ледве п╢дн╢маючи ноги. В╢дчиняю двер╢ в цех - ╢ бачу таку картину: майже вся зм╢на в повному збор╢. Посередин╢, на полу - наNoдки й напитки (молод╢ молочн╢ др╢ждж╢, молода бражка звичайно з наших чан╢в).

Очима оглянула вс╢х Старий слюсар запрошу╨ до "тайноNo вечер╢".


45

... Тут мен╢ й к╢нець. Убьють ╢ втоплять у якомусь брод╢льному чан╢ (4-5 м. висота, а ╨мк╢сть забула) - майнуло мен╢ в голов╢. Але пок╢рно с╢даю на пол, вимитий, вискоблений до кольору воску. Вся зм╢на с╢да╨ навкруги так званого столу на полу. Розмова не в"яжеться. Хоч би не розплакатися. Почали вечеряти. Припрошують: Noж, пий. Серце то вил╢та╨, то тел╢па╨ться, як "телячий хв╢ст".

Та раптом порушу╨ тишину той старий слюсар.

- А зна╨ш, хохлушка, для чого ми тебе сюди запросили?

- Для чого? - запитую ╢ я, лише очима, бо голосу нема╨.

- Щоб сказати тоб╢ добре слово й попросити вибачення. Не скрию: т╢льки приNoхали ви вдвох з чорненькою хохлушкою (Любою) - так нас називали - ╢нженер знайомив вас з заводом. Ми вже знали, що котрась з вас буде нашим зм╢нним. Багатьом з нас ти не сподобалась - оч╢ надто прониклив╢ й сердит╢. Хай би поставили ту чорненьку.

Отож, коли вийшло не по-нашому, дехто "ополчився" проти тебе й мали насл╢дки. Тепер ми краще до тебе придивилися й зрозум╢ли, що були не прав╢: в╢д нас вимага╨ш, але й сама не сидиш - хочеш зм╢ну витягти з прориву, бо не без тво╨No участ╢ вона попала туди. В╢д нин╢ - мир!


В╢длягло в╢д серця, в╢дсунулись сумн╢ви, на оч╢ наб╢гли сльози. Отже, я склала вдруге екзамен технолога з╢ знаком + (плюс).


Одного разу я п╢шла в солодовий цех (любила сюди ходити: завжди ╢деальна чистота, порядок, волого ╢ пахло весною). Проходячи пом╢ж грядками, зам╢тила, що на одн╢й з них нема╨ таблички. Стала очима шукати солодовщика зм╢ни. До мене п╢д╢йшов чолов╢к рок╢в 60-ти. В руц╢ в╢н тримав табличку й пояснив, що зняв, бо в╢дломилась н╢жка.

Запитав, зв╢дки ми приNoхали. Виявилось, що ╢ в╢н з Житомирщини Андруш╢вського району. Близьк╢ сус╢ди.

Пройшов деякий час, ╢ нас запросили в гост╢. Каже, як розпов╢в своNoй ж╢нц╢, вона й зразу нас╢ла: "Приведи Noх, та приведи".

По дороз╢ наш земляк розпов╢в, як попав сюди (вислали в 1937 роц╢) та про свою с╢м"ю. Мав в╢н двох син╢в: старший Андрей з 1924 р.,


46

високий, гарний, дотепний, але любив м╢ряти силу з ким-прийдеться, ╢ шалапут (м╢няв д╢вчат, як циган коней). Працював на завод╢ експедитором.

Сашко - менший - високе та тонке, в ластовинн╢, на голов╢ - купа м"ятоNo соломи, в розмов╢ - н╢ риба, н╢ м"ясо. Але обидва (з батькових сл╢в) мали добру душу. Зустр╢ла нас його ж╢нка Мар╢я (а як чолов╢ка звали - забула), як справжн╢х родич╢в, про все розпитувала.

Так ми на п╢вдн╢ Уралу знайшли родич╢в ╢ захисник╢в-брат╢в в особ╢ хлопц╢в. Тепер нам н╢чого боятися в клуб╢. Бувало прийдемо - до нас налазять кацапчуки, ми в╢дмаху╨мось в╢д них, або вт╢ка╨мо додому (ближче, н╢ж до школи). В╢днин╢ Андр╢й побачить, що нас оточують, йде через всю залу, в╢зьме за ком╢р чи груди, гримне на них ╢ т╢льки пальцем помаха╨ або кулак покаже. Його боялися, хоч ╢ самому не раз юшку спускали.

Якось взимку запросила нас д╢вчина Нюра - працювала в контор╢ - на св╢й день народження. Вона жила в заводському посьолку (десь 2,5 км. в╢д заводу), спочатку ми не хот╢ли йти, боялися. Запросила вона й Андрея. В╢н пооб╢цяв нам, що проведе додому.


Ми п╢шли... Гулянка наближалася до к╢нця. Гост╢ почали розходитись. Пора ╢ нам. Та наш "провожатий" напився ╢ спить за столом. Б╢ля нього сидить д╢вка й тормозу╨, щоб в╢в NoNo додому. З другого боку сидимо ми й чека╨мо, що в╢н поведе нас.

Б╢ля нас крутяться кацапчуки, пропонують своNo послуги. Десь взявся Сашко - хот╢в виручити свого брата, завести нас додому. Зчинилася б╢йка. Ми зрозум╢ли сво╨ критичне становище.

Почувши крик меншого брата, Андр╢й схопився на ноги, як ╢ не спав (можливо в╢н д╢йсно не спав, а лише притворився, щоб нас не вести), розкидав нападник╢в брата ╢ тверезим голосом звернувся до нас: "П╢шли, сестри, додому". Ми полегшено з╢тхнули. Але де там! Д╢вка заверещала, щоб NoNo в╢в. Гост╢ були на NoNo боц╢ (кацап за кацапа).

Андрей дотриму╨ться свого слова: взяв нас обох п╢д руки й веде додому. Ззаду б╢жить д╢вка. На цьому наш╢ гулянки зак╢нчились. Зрозум╢ли, що може бути г╢рше.

Весна. Зак╢нчу╨ться робочий сезон. Сировину нерероблено. Ще


47

дв╢-три нед╢л╢ й завод зупиниться. З дому пишуть, що голодовка. Тут нам матер╢ально непогано. Щом╢сяця, п╢сля зарплати, ми Noдемо в райцентр, купу╨мо соб╢ шмаття, продукти також ╨. До реч╢, там я купила соб╢ першу пухову хустку, велику, гарну - справжн╢й "Оренбурзький платок".

Просимо начальство дати нам в╢дпустку. Без н╢якого тертя директор заводу Твердохл╢б п╢дпису╨ наш╢ заяви ╢ пропону╨ забрати трудов╢ книжки. Одержу╨мо книжки на руки ╢ бачимо запис про прийняття нас на роботу, дал╢ пропущено три графи, печать ╢ п╢дпис директора. На клаптику паперу написано: "Приказ ╧ (не пам"ятаю) уволена по собственному желанию". Не розум╢╨мо, що це значить. Пояснюють, якщо нам вдасться залишитися вдома, ми сам╢ заповнимо ц╢ графи-строчки.

Чому такий добрий директор? - запита╨те ви. В╢н готу╨ м╢сце знову для свого плем╢нника, котрий "пострадав" через наш приNoзд.

Ми Noдемо у в╢дпустку, документи в трест╢. ЗаNoжджа╨мо, просимо в╢дкр╢плення ╢ документи. Нас переконують, що не мають права, так як направлен╢ КиNoвським Главспиртом. Кр╢м того, на УкраNoн╢ голод, пропонують вернутися назад на завод. Особливо наполягав завкадрами (в╢н також наш земляк з Червоноарм╢йського району). Та ми наполяга╨мо на сво╨му ╢ Noдемо у в╢дпустку. На цьому моя робота "за кордоном" зак╢нчилася. Б╢льше ми туди не поNoхали.


Отже, д╢вчата вже вдома. Сл╢д сказати, що наша с╢м"я тод╢ голоду не в╢дчувала. В нас була корова, батько працював у заготзерно, брат ╡ван - завмагом у колгосп╢. Тож завжди було з чого зварити суп ╢ кашу, та й спекти млинця чи п╢дпалка. Строк нашоNo в╢дпустки зак╢нчу╨ться. Треба збиратися в дорогу. Та моя подружка заявила, що не поNoде. ╞No старша сестра Павл╢на влаштувала на роботу б╢ля себе (в райздрав╢), а чолов╢к сестри був головою нвшоNo с╢льради; в╢н послав справку в трест, що батьки Люби стар╢ ╢ знаходяться на NoNo утриманн╢. То ж Noй вже документи прислали. Мен╢ ж такоNo справки н╢хто не дасть. Мушу Noхати. Але я нав╢др╢з сказала, що сама н╢куди не поNoду. Сиджу вдома й нудьгую.

Це було в к╢нц╢ л╢та. Приходить мама з базару (продавала молочн╢ продукти - носила прац╢вникам суду) якась неспок╢йна.


48

Розпов╢ла мен╢: в суд прийшов запит на мене, де я ╢ чому не повертаюсь на завод. Завод вимага╨ мого повернення. В противному раз╢ за законом мене можуть судити.

Як бути? Не довго думаючи, я пишу в трест лист у в╢дд╢л кадр╢в до нашого земляка, вказала безл╢ч причин, що не можу повернутися (мама хвора, батько - ╢нвал╢д) ╢ прошу прислати моNo документи. Мама майже щоденно йде на базар, старанно упаковуючи свою "продукц╢ю", додому поверта╨ться пусто, - н╢ грошей, н╢ товару.

Проходить тиждень, другий, м╢сяць - н╢чого нема╨. Я сопу, а в душ╢ плачу.

Та ось приходить поштар, вруча╨ мен╢ квитанц╢ю на бандероль. Б╢жу, не йду, а б╢жу на пошту, одержую моNo документи й приписку, зм╢ст котроNo ╢ зараз пам"ятаю:

- Ви зверталися до свого земляка, але в╢н б╢льше не працю╨ в кадрах. Я - його друг, працюю на його м╢сц╢. Зваживши на вс╢ ваш╢ доводи, висилаю документи. Бажаю усп╢ху.


П╢дпис: завкадрами Намесн╢ков

Яка це була рад╢сть!


Тепер дал╢ що робити? Чим зайнятися? Треба шукати роботу. Я - в пошуки. Шукаю всю зиму й весну. Через день-два ╢ в райцентр. В парткаб╢нет╢ працював троюр╢дний батьк╢в брат Боримчук Олександр Олександрович. До нього я зачастила. В╢н запропонував мен╢ звернутися в райком комсомолу. Там дали мен╢ направлення п╢онервожатою в Паволоч. Через два м╢сяц╢ в╢дкомандирували мене у Льв╢в на 6-ти м╢сячн╢ курси вожатих. ПоNoхала з охотою ╢ не жал╢ла.


Повернулася спок╢йна; я маю роботу ╢ поступаю заочно у Бердич╢вський учительський ╡нститут. Згадую, як здавала екзамени (сл╢д сказати, що повернулася з заводу й Рузя. МоNo подружки д╢зналися, що я здала документи в ╢нститут, подають ╢ своNo, лише в р╢зниц╢: я - на мовнол╢тературний, вони - на природничо-географ╢чний).


49

Першим екзаменом був украNoнський диктант (уривок з роману Стельмаха "Кров людська - не водиця").

Б╢ля мене сид╢ла д╢вчина, все загляда╨ до мого листка. П╢сля диктанту на перерв╢ запиту╨ мене "А чому це кров людська не годиться?" Я не розум╢ю NoNo запитання. Вона мен╢ поясню╨, що ми ж в диктант╢ писали. Виправляю NoNo: не годиться, а водиця.

Оголошуючи оц╢нки, екзаменатор зупинився на NoNo диктант╢, додавши: "Якщо кров людська не годиться, то ╢ вона в ╢нститут╢ теж".

Другий екзамен - л╢тература. Взяла б╢лет, с╢ла за столом перед екзаменатором. Перечитала запитання раз, другий. Треба зосередитись. Перше питання (основне) з творчост╢ Т. Шевченка за поемою "╡ мертвим ╢ живим". Я знаю к╢лька цитат. Але для п╢дсумку цитати не пригадую. Пам"ятаю, де цей уривок написаний (внизу л╢воNo стор╢нки), пам"ятаю, на як╢й стор╢нц╢ - зорова пам"ять у мене була непогана, - а згадати не можу.

Я беру один п╢дручник, перелистую по-д╢ловому, другий, знову листаю перший; вже я побачила, що шукала, але продовжую свою роботу. Екзаменатор не втримався:

- Що це ви соб╢ позволя╨те? Поклад╢ть п╢дручники, ╢наче я вас випроводжу.

- Я шукаю чистий листок, - в╢дпов╢даю йому.

Посп╢хом беру чистий листок, п╢дручники кладу в сторону ╢

Сл╢дуючий екзамен - ╢стор╢я. Не дуже рясно в моNoй голов╢ в╢дклалися й систематизувалися ╢сторичн╢ под╢No. Та вже в мо╨му екзаменац╢йному листку стоNoть "4" ╢ "5"! Це вже щось значить. Екзаменатор - рос╢янин, недавно приNoхав на УкраNoну. Ясно: украNoнськоNo мови не зна╨, вимага╨ в╢дпов╢дати рос╢йською.

Беру б╢лет. Запитання написан╢ по-украNoнськи. "Ага", - майнуло в голов╢. Прийшла моя черга в╢дпов╢дати. Я на украNoнськ╢й мов╢ без передишки одно речення по два рази, т╢льки переставляю порядок сл╢в та перебудовую речення (з одного складного - два простих). В╢н мене зупиня╨, вимага╨ в╢дпов╢дати по-рос╢йськи.

Я переконую його, що б╢лети написан╢ украNoнською мовою ╢ я поступаю на украNoнський в╢дд╢л. Отже, маю право. В╢н погоджу╨ться з╢ мною ╢ оц╢ню╨ мою в╢дпов╢дь на "4".


50

З Паволоч╢ перевели мене в Жовтневе. Я задоволена, мною також. Рад╢ю. Одно погано - школа працю╨ в 2 зм╢ни. На роботу ходжу п╢шки (6 км. туди й назад). Я - боягузка. Друга зм╢на зак╢нчу╨ться о 6-й, або 6.30 вечора. Поки вересень - ще видно й тепло.

Пам"ятаю: одного дня я затрималася в школ╢ з д╢тьми доп╢зна. Повертаюся швидко додому. Вже з л╢совоNo стежки виб╢гла на шосе. Сонце над заходом. Та я не боюся. Широка шосейна дорога в"╨ться стр╢чкою до самоNo Поп╢льн╢. Н╢де н╢кого не видно. Можна й пов╢льн╢ше, розслабитися.

Та раптом я почула якийсь голос чи то мурликання п"яного. Пов╢льно повертаю голову на звук ╢ що ви дума╨те: вперед╢ мене з л╢су на обочину стара╨ться вийти здоровило-чолов╢к, неначе хоче перес╢кти мен╢ дорогу. Що робити? Думаю: вертатись назад - старий густий л╢с, вечор╢╨ ╢ я боюся. Вперед - то в╢н же вперед╢ мене.

Механ╢чно скидаю з н╢г туфл╢ ╢ - б╢гом навперейми безоглядно вперед, поки в╢н ще не вибрався на шосе. ╡ кричу, як можу. Зрозум╢в непроханий подорожн╢й м╢й стан ╢ гука╨: "Д╢вчино, не б╢йся, я йду з роботи з л╢сництва, отож п╢демо разом".

Але "зц╢плена д╢вчина" була вже вперед╢ пол╢совщика Миколи Ярчука, можна сказати, сус╢да, який працював в Жовтневому л╢сництв╢. Отак, у ляку оч╢ велик╢.

Через р╢к на комсомольськ╢й конференц╢No мене вибрали в апарат райкому зав. шк╢льним в╢дд╢лом. Знову звела мене судьба з Любою - вона зав. обл╢ком комсомольц╢в.


Дружила я з одним хлопцем з Бердич╢вського району. В╢н працював у райвиконком╢ у в╢дд╢л╢ бдж╢льництва. Старший в╢д мене на три роки. Не дуже в╢н мен╢ подобався: його "Я" було завжди на першому м╢сц╢. Любив ус╢х повчати, радити, все повинно було бути як в╢н скаже. А на вид "с╢ренький", маленького росточку.

Та поNoхав м╢й знайомий у в╢дпустку. По вих╢дних ми - подружки -ходимо в райцентр на танц╢. Вечором я боюся, Люба н╢. Домовля╨мося, п╢сля танц╢в вона повинна провести мене додому (на леваду, а Noй - в другий к╢нець села п╢д л╢с), ╢наче я не йду.

Одного разу, повертаючись додому, ми зам╢тили, що попереду нас дуже пов╢льно йде якась чолов╢ча постать.


51

- Давай переженемо його, - майнула в наших головах думка.

Прискорили х╢д, випередили його ╢ швидше. Ми стомилися, спов╢льнили х╢д ╢ в╢н також - не в╢дста╨. Ми насторожились.

З центральноNo вулиц╢ нам треба звернути на берег. Обернулися назад - за нами нема╨ н╢кого. Десь "хв╢ст" в╢дстав.

Доходимо до хвоси - тут ми проща╨мося. Вона поверта╨ться на центральну вулицю ╢ йде додому (приблизно 1,5 - 2 км.). Мен╢ бережком метр╢в 200. Роз╢йшлися. Я спок╢йно йду, щось мугикаючи.

╡нтуNoтивно мимовол╢ повертаюся назад себе ╢ бачу: в метрах трьох в╢д мене йде чолов╢ча постать. Де в╢н узявся?

Миттю на ходу скидаю туфл╢ й б╢гом до самоNo хати. На щастя, двер╢ в╢д╢мкнут╢. Рванула Noх, гаркнула за собою, ледве перевожу дух. Чи доганяв в╢н мене, чи стояв ╢ см╢явся - не знаю, б╢гла не оглядаючись. Хто був - довго не знала й довго не ходили на танц╢.


Згодом здибався на моNoй дороз╢ м╢й сужений Барташевич Олександр. Не так давно в╢н повернувся з арм╢No (в╢н був у Н╢меччин╢, а п╢сля зв╢льнення призвали в арм╢ю, де служив три роки).

Це м╢й однокласник, в╢рн╢ше з паралельного класу (до в╢йни). Вчився в╢н добре, правда, дисципл╢на "кульгала", але чомусь йому все "сходило з рук", проходило безнаказанно.

Зустр╢лися ми в школ╢ на одному з випускних вечор╢в. Весь веч╢р я танцюю з╢ своNoм знайомим. М╢й однокласник час в╢д часу через всю залу пряму╨ до нас, запрошуючи мене на танець. (Сл╢д сказати, що танцював в╢н гарно ╢ дуже легко). Друг коситься, мов "Що це значить?" Пояснюю: це м╢й однокласник.

Танц╢ зак╢нчились. Йдемо вдвох додому. Доходимо до берега. Коли раптом мимо нас, повз мою руку, прошмигнув вперед якийсь хлопець. Я чуть не скрикнула. Випередивши, в╢н швидко в╢ддалився.

Минули берег. Д╢йшли до хат╢в. Здалека бачу: б╢ля мо╨No хати блима╨ вогник в╢д пап╢роси. Тьохнуло щось. Неспок╢йно на душ╢. П╢дходимо ближче - сидить п╢д тином на стовпах ╢ курить напарник по танцях ╧2 - Саша Барташевич. Зрозум╢ла - не здобрувати.

Я, не зупиняючись, н╢кому н╢ слова, рванула хв╢ртку в подв╢р"я ╢ до хати. Почула: "Почекай, куди ти? Вияснимо ситуац╢ю".


52

Не оглянулась. Клямцнула дверми ╢ в хат╢. Як вони роз╢йшлися - не знаю.

Сл╢дуючого дня вранц╢ я Noду в Бердич╢в на л╢тню сес╢ю. Б╢ля поNoзда стоNoть м╢й товариш (в╢н також Noде в Бердич╢в на нараду бджоляр╢в).

- Тепер ти мен╢ поясниш, щоб то значили вчорашн╢ пер╢одичн╢ танц╢ з твоNoм однокласником ╢ зустр╢ч б╢ля хати, - вимагав в╢н.

Я старалася оправдати себе, але в╢н не в╢рив. Дав мен╢ час подумати, як Св╢туня каже: "Визначити, що я хочу". П╢сля сес╢No зустр╢немося. Отже, м╢сяць в мо╨му розпорядженн╢.


Щосуботи я приNoзджала додому вечором. Б╢ля поNoзда чека╨ мене однокласник - адже я боюся ходити ввечер╢.

Почав нав╢дуватися додому в нед╢лю, ╢нод╢ перекинеться к╢лькома фразами з батьком чи мамою. Не довго тривала його так зван╢ "в╢зити". Зак╢нчилися тим, що п╢сля зимовоNo сес╢No, порадившись вдвох, н╢кому н╢ слова, п╢шли серед тижня в ЗАГС п╢д об╢дню пору й розписалися.

Вечором прийшли разом на леваду й пов╢домили батьк╢в. Сво╨ незадоволення мама не скривала, але факт - р╢ч уперта. Повечеряли мовчки, ╢ в╢н п╢шов додому опов╢стити новину (добру чи погану) для його матер╢. Як вона це сприйняла - не знаю. Обм╢нялися батьки хл╢бом ╢ через м╢сяць в╢дгуляли вес╢лля (к╢нець лютого, а надвор╢ дощ ╢ грязюка). Жили в моNoх батьк╢в.

Поки зима - н╢чого. Прийшла весна - роботи в сел╢ повно. М╢й чолов╢к з роботи прямо йде до сво╨No матер╢. Вона залишилася з двома меншими д╢тьми (Галц╢ 15 рок╢в, В╢ктору - 11 рок╢в). Треба допомагати: гн╢й вивезти, розкидати, город виорати, засадити, у млин поNoхати ╢ т. д. ╢ т. д.

Вся зарплата його там: треба в╢ддати грош╢ за музику, то за костюм, який взяв у борг, та й на вес╢лля позичали. Перед вес╢ллям м╢й батько дав м╢шок б╢лоNo муки, п╢вкабана, в╢дро гор╢лки.

Отож, щом╢сяця нове "треба". Зразу йому н╢хто н╢чого ╢ в╢н н╢кому. Та якось весною мене батьки запитали, яка в нього зарплата ╢ чи да╨ мен╢ в╢н грош╢. Я знизала плечима, бо не знала - н╢коли ми про грош╢ не говорили. Я одержувала свою зарплату (64 крб. + 6 крб. командировочн╢). На той час це були непоган╢ грош╢.


53

Продукти ми не купляли (харчувалися з бвтьковоNo комори). Мало того, що сам╢ Noмо, "милий зять" забажав, щоб моNo батьки д╢лилися з його мат╢р"ю усим, що було в батьков╢й комор╢ - не буде ж його мати з╢ своNoми д╢тьми голодна ходити!

За своNo грош╢ я йому купувала ╢ верхн╢й ╢ сп╢дн╢й одяг. Прийшов - не було чим перем╢нитися. Я над цим н╢коли й не задумувалася. Т╢льки п╢сля того, як в╢н накупляв стовпчик╢в, дощок ╢ став городить матер╢ садибу, п╢сля розмови з батьками мен╢ стукнуло в голову, що м╢й коханий чолов╢к т╢льки ночу╨ в нас (╢ то не завжди), а працю╨ ф╢зично ╢ матер╢ально на своNoх родич╢в.


Почалися розборки. В╢н на диби. Моя свекруха нар╢ка╨, що в неNo забрали "хазяNoна-годувальника". Щоб не об╢дити свою мат╢р, щонед╢л╢ м╢й чолов╢к йде до неNo сам. Його мама збира╨ своNoх подружок ╢ там вони "трапезують". Серед баб╢в - синок Сашка. Любили випити й погуляти, особливо за чужий рахунок. От ╢ сварка в наш╢й хат╢: скуп╢ тест╢, сварлива ж╢нка (А котр╢й ж╢нц╢ таке сподоба╨ться?).

Я заваг╢тн╢ла. Дуже тяжко переносила. Зжога пекла протягом всього часу до самих род╢в, в командировку поNoхати не в силах.

Восени в жовтн╢ м╢сяц╢ комсомольська конференц╢я. На сл╢дуючий терм╢н мене не обрали. Залишилась без роботи, хоч юридично не мали права так з╢ мною поступити. Адже я була перед декретом (6 м╢сяц╢в).

Перед родами б╢льше м╢сяця лежала в л╢карн╢, в Паволоч╢. Сашик б╢льше живе в сво╨No мами.

Прийшов час: 29 с╢чня дав Бог мен╢ доню - мою Клаву. Мороз, сн╢гу по пояс. ПриNoхав машиною. Забрав батько свою дитину й ж╢нку. Та прив╢з нас не на леваду, а до сво╨No мами, сказавши: "Пожили в твоNoх батьк╢в, а тепер будемо жити в моNoх".

Як же "радо" нас прийняли! В╢н з дитиною на руках, за ним - я. Його мати з╢ своNoми д╢тьми сидить на гаряч╢й лежанц╢. Ми пряму╨мо дал╢, в к╢мнату. Положив батько сво╨ дитя на л╢жко, трохи розмотав, любу╨ться "створ╢нням Божим", гука╨ своNoх, щоб подивилися на новонароджену.

Прийшли, подивились, с╢ли на друге л╢жко. Я стою вдягнена. В╢н до матер╢:


54

- Будемо купати дитину. Нагр╢ли води?

- Н╢, я не гр╢ла. - була в╢дпов╢дь.

- Чому? Я ж сказав, що привезу сюди. А ти чому не роздяга╨шся? (зверта╨ться до мене). Ми вдома ╢ н╢куди не п╢демо.

Я мовчки розст╢баю пальто.

Свекруха подивилась на мене, обвела очима своNoх д╢тей ╢ до свого старшого сина:

- Х╢ба ти не бачиш, вона (тобто я) хоче додому. Веди NoNo на леваду.

Я мовчки замотую дитину. В╢н одяга╨ться й каже матер╢: "Спасиб╢. Гарно прийняли! Не забуду".


З тим ╢ п╢шли ми п╢шки на леваду, копаючись по пояс в сн╢гу. Я ще така слабка, але щаслива...

На левад╢ вже давно нас чекають, бо напередодн╢ пов╢домив "любий зять", що привезе нас, але не уточнив куди. У них ╢ думки не було, що в╢н зможе викинути такого "коника". Чекають ╢ хвилюються: сн╢г глибокий, може загрузла в сн╢гу машина.

Скр╢зь горить св╢тло. Вода для дитини (та й для молодоNo матер╢) давно нагр╢та, пелюшки готов╢, м╢сце для дитини також. Вечеря зварена. Мама в чеканн╢ гостей: стоNoть б╢ля печ╢, а батько, хоч ╢ мороз аж тр╢щить, ходить по подв╢р"No та наслухову╨ гул машини. А гост╢ - п╢шки по глибокому сн╢гу.


Дитина росте, хоч нема╨ спокою в╢д неNo н╢ вдень, н╢ вноч╢. А жити треба!

Двохм╢сячна за св╢й рахунок декретна в╢дпустка зак╢нчилась. Треба знову шукати роботу. ╡ду я до свого дядька, розпов╢даю, як з╢ мною поступили в райком╢ комсомолу.

В╢н мен╢ п╢дказав поNoхати в профсп╢лку обкому. Послухала його поради. Дякуючи йому, я одержала повн╢стю зарплату за недопрацьований час (п╢втора м╢сяц╢), а також за до- ╢ п╢слядекретний пер╢од з обов"язковим наданням мен╢ м╢сця роботи. Знову я п╢онервожата в Жовтневому до вересня м╢сяця.

З нового навчального року направили мене в Сок╢льчанську с/ш. 20 годин - з них 6 годин украNoнськоNo мови та л╢тератури ╢ 14 годин ╢стор╢No. Стараюсь з ус╢х сил, але, правду кажучи, я не маю н╢ практики, н╢ в╢дпов╢дних знань (особливо з ╢стор╢No).


55

Матер╢ал п╢дручника я знаю бездоганно, але цього занадто мало, щоб зац╢кавити учн╢в. Ще урок мови проходить краще: застосовую р╢зн╢ форми, пригадуючи шк╢льн╢ уроки, роботи хвата╨.

На уроц╢ ╢стор╢No чим хочеш заповни 45 хвилин. Зда╨ться, роблю все як треба, а часу лишнього - хоч в╢дбавляй: перев╢рила домашн╢ з╢вдання, пояснила новий матер╢ал, закр╢пила, прочитали в п╢дручнику, а дзв╢нка - нема╨. А на уроц╢ сидить директор школи Горняк Григор Серг╢йович, за фахом - ╢сторик, бувший прац╢вник РККСМ.

- Що, дуже довгий урок? Мабуть забули подзвонити. П╢ду скажу, - а сам посм╢ха╨ться. Мен╢ соромно директора, учн╢в ╢ самоNo себе. Правда, чу╨мо дзв╢нок.

П╢д час перерви кличе мене директор в каб╢нет (думаю: це вже все), да╨ мен╢ три методичн╢ п╢дручники з ╢стор╢No: "Користуйся цими п╢дручниками, н╢коли не буде лишнього часу; дивись, аби вкладалася в урок". А в тих п╢дручниках ц╢кавий додатковий матер╢ал, розробки урок╢в, р╢зн╢ схеми, таблиц╢, хронолог╢я... Зрад╢ла, подякувала.


Трохи я розправила своNo вузеньк╢ плеч╢, але на перервах сиджу в куточку, н╢кому н╢чого. Спостер╢гаю лишень, як одно подружжя (вже й не молоде) свариться за як╢сь грош╢. Виявилося - ж╢нка одержала чолов╢кову зарплату.

В "супровод╢" директора майже щодня я йду на уроки. В╢н поясню╨, що хоче мен╢ допомогти в методиц╢, стати вчителькою. Боятись н╢чого.

Одного дня ще зранку в╢н попередив мене, що сьогодн╢ хоче в╢дв╢дати вс╢ моNo уроки - Noх чотири. Отож, настройся. Був на першому, на другому. Трет╢й - в╢кно. Збира╨ться на четвертий. Дзвоник. П╢дходить до мене завуч (забула його пр╢звище) ╢ каже, що йде до мене на урок. Директор йому поясню╨, що в╢н сьогодн╢ в╢дв╢ду╨ вс╢ моNo уроки, а той уперся - я запланував. ╡дуть обидва. Думаю: хоч би не розплакатися.

Заходимо в клас, моNo "аудити" розходяться по р╢зних сторонах класу. Не пам"ятаю, який був урок, як я його вела. П╢сля уроку йдемо вс╢ тро╨ в каб╢нет директора обговорювати м╢й "педадог╢чний процес".


56

Слово взяв завуч. Говорив довго ╢ все "не" (чого йому так недовподоби - не знаю). П╢д к╢нець сказав, що в робот╢ пом╢тна зернинка вчителя, але вона лиш в зародковому стан╢.

- Якщо зернина ма╨ зародок, то вона обов"язково проросте ╢ дасть св╢й урожай. Цю зернину ми повинн╢ плекати, дати можлив╢сть Noй вирости, - п╢дхопив директор слова завуча.

Це було мо╨ перше "бойове хрещення" на осв╢тянськ╢й нив╢.


Та недовго я працювала в ц╢й школ╢, всього два м╢сяц╢. Вже й трохи притерлася, але змушена м╢няти м╢сце роботи. А сталося це ось чому: по зак╢нченню попереднього навчального року вчителя, м╢сце котрого я зайняла, зв╢льнили з роботи - не м╢г вжитися з педколективом, жалоби в наросв╢ту на вчител╢в, пот╢м в облвно на районне начальство. Як результат - його перевели в Олевський район.

Та в╢н мав як╢сь зв"язки в Ки╨в╢ в М╢н╢стерств╢ осв╢ти. За пер╢од л╢тн╢х кан╢кул ╢ два м╢сяц╢ нового навчального року в╢н добився повернення на сво╨ м╢сце. Отож я попрощалася з ц╢╨ю школою.

Дали мен╢ направлення в Паволоцьку с/ш: 10 годин - украNoнськоNo мови та 12 - рос╢йськоNo мови та л╢тератури. Школа стара, церковно-приходська, коридори вузесеньк╢, а учн╢в багато - по 3-4 паралельн╢ класи з наповнен╢стю по 35-48 учн╢в.

Живу в шк╢льн╢й квартир╢ рядом з╢ школою. З╢ мною молода вчителька украNoнськоNo мови Гуменюк Л╢да Йосип╢вна. Добра була в неNo душа. Все хот╢ла комусь допомогти. Дружно ми жили. Я часто хвор╢ла, в л╢карн╢ час в╢д часу по 2-3 нед╢л╢.

Дисципл╢на в шол╢ страшна. Та й не дивно: поряд школи на вигон╢ районний базар. То казали: базарн╢ д╢ти. Зайдеш в клас - гуде як у вулику. Пам"ятаю такий випадок.

Маленька, худенька заходжу у 8 клас, де сидить 48 учн╢в, переважна б╢льш╢сть хлопц╢в. Урок рос╢йськоNo мови. Поки йшло опитування, було б╢льш-менш спок╢йно. Стала пояснювати новий матер╢ал - сплошний гул. Бачу: за першою партою недалеко дверей товче один одного й см╢ються. Зрозум╢ла - хочуть з╢рвати урок й довести мене до сл╢з. Я до них раз, другий. Один заспокоNoвся, ╢нший - огриза╨ться. Того, що заспокоNoвся, в╢дсаджую на задню парту; ну а

другому не можу дати раду. Сказала: встань, вийди з класу. Та де там.

57

- Не вийду, не виженеш. - каже мен╢. Сам держиться за парту, впершись ногами в п╢дн╢жку.

Не знаю, де взялася в мене сила. В одну мить схопила парту, - вона посунулася прямо до дверей, розчинивши двер╢. Парта в коридор╢ стукнулась об ст╢ну й зупинилася разом з учнем.

Я п╢д╢йшла до стола, с╢ла, взявши голову в руки. В клас╢ - гробова тиша. Вийшли з учительськоNo - забрали порушника.

Б╢льше в цей клас я не п╢шла - в╢дмовилась. Зразу умовляли мене директор з завучем, але я настояла на сво╨му. П╢сля цього ╢нцинденту хот╢ла покинути Паволоч ╢ взагал╢ вчительську роботу, але завуч в╢дговорив мене. Сл╢д сказати, що завучем працював м╢й земляк-поп╢льнянець Приймаченко Михайло Дмитрович, батько його жив на левад╢ в к╢нц╢ нашоNo вулиц╢.

Цей завуч був людиною з великою душею ╢ щирим серцем. Дякуючи йому, його п╢дтримкам ╢ заохоченням, я залишилася на вчительськ╢й робот╢. Ходячи до мене на уроки, в╢н завжди старався знайти щось хороше, бодай одне слово, аби вселити в мене в╢ру, що все буде добре.

Одного разу, прийшовши до мене на урок, щоб п╢дняти мен╢ настр╢й, впевнен╢сть, в╢н великими буквами червоним ол╢вцем через всю стор╢нку в зошит╢ сво╨му написав: "Чудесно!" Поставив св╢й зошит так, щоб я змогла побачити це чар╢вне для мене слово й прочитати його. Довго воно стояло перед моNoми очима ╢ його добра "батьк╢вська" посм╢шка не покидала мене.

Навчальний р╢к доходив до к╢нця. Пам"ятаю: у сьомому клас╢ екзамен з рос╢йськоNo мови. Д╢ти пишуть переказ. Дехто вже здав. Заходить в клас голова профкому Лук"янчук Юр╢й Степанович, просить зайти в учительську. Заходимо, с╢даю за ст╢л. В╢н да╨ мен╢ листок паперу, ручку й пропону╨ написати заяву в профсп╢лку про надання мен╢ потр╢бноNo пут╢вки в санатор╢й для л╢кування. Я в╢дмовляюся, що н╢куди не поNoду, не думала над цим, н╢кого не просила.

Але Юр╢й Степанович ╢ той же Михайло Дмитрович (сид╢в за другим столом) переконують мене, умовляють. Пут╢вка вже в райком╢ профсп╢лки, т╢льки треба написати заяву ╢ забрати пут╢вку. Так без мого в╢дома потурбувалися за мене посторонн╢ люди. То ж не даром в народ╢ кажуть: "Св╢т не без добрих людей".


58

Потр╢бно оформити санаторну картку. Здавалося б - прост╢ше простого. Адже я за цей р╢к лежала в л╢карн╢ не менше 4-5 раз╢в. Отож, вс╢ потр╢бн╢ анал╢зи готов╢. Так н╢. Походила я в л╢карню (добре, що близенько): то нема╨ чистих бланк╢в, то нема╨ л╢каря, то не п╢дходить санатор╢й (хоч ран╢ше цей же л╢кар говорив саме про такий санатор╢й). Водив "за н╢с", поки не занесли корзину, заповнену свинячим стегном й десятьма к╢лограмами цукру. Як бачите, ╢ так╢ люди бувають.


Пут╢вка на руках. Я Noду в санатор╢й Серноводск - п╢вн╢ч кавказу, 40 км. в╢д Грозного. Санатор╢й розм╢щений в лощин╢, кругом - п╢дн╢жжя г╢р Кавказьких. Хто був здоровшим ╢ мав бажання, п╢дн╢мався на вершини. По дороз╢ до п╢дходу гори через кожен к╢лометр - дв╢ облаштован╢ бес╢дки для в╢дпочинку. Я любувалася з територ╢No санатор╢ю. Дуже гарний вид в сонячний день, особливо перед заходом сонця.

Окр╢м санатор╢я - н╢якого поселення. Самий близький аул - 15 км. Одначе, ╢нод╢ приходили на танц╢ чи концерти тонконог╢ кавказц╢ (осетинц╢, дагестанц╢ та ╢нш╢).

В гори ходили групами, не менше 3-5 чолов╢к з в╢дома чергового л╢каря чи старшоNo медсестри. Бували випадки, що по дороз╢ в гору нападали озбро╨н╢ озлоблен╢ джиг╢ти й чинили розправу над випадковими одинокими зустр╢чними.

Як завжди, я скр╢зь вс╢х ╢ всього боюся. Тому держалася киNoвлянки Оксани Григор╢вни, з котрою познайомилася ще в Ки╨в╢ б╢ля квитковоNo каси. Виявилося, що ми обидв╢ Noдемо в один ╢ той же санатор╢й.

П╢зн╢ше, д╢знавшись мо╨ пр╢звище, запитала вона мене, чи не родич бува Боримчук ╡ван Федорович, учитель географ╢No. В╢н - друг NoхньоNo с╢м"No. Працюють в одн╢й школ╢ (вона учитель математики, чолов╢к NoNo - учитель б╢олог╢No). Так, це м╢й двоюр╢дний дядько, син д╢да Федора й баби Маланки. Вс╢м, хто ч╢плявся до мене, вона говорила, що я NoNo плем╢нниця, вона - оп╢кунша. Отож, хто хот╢в з╢ мною потанцювати, повинен взяти дозв╢л у мо╨No "доброNo т╢тоньки". Як держалась NoNo, як реп"ях кожуха. Повернулася я з санатор╢ю така "здорова", що не в сил╢ заправити сво╨ л╢жко. Та згодом оклямалась.


59

Кан╢кули зак╢нчувались. В Паволоч на роботу не хочу йти, як бичок на зар╢з. П╢шла в наросв╢ту. Запропонували в К╢ловку. Багато ближче (навпрошки 7 км, проти - 18 км.), школа маленька, всього 74 учн╢. Але два береги, непролазна грязюка, весною ╢ восени без резинових чоб╢т не об╢йтися. Ще й старий л╢с. Години - 12 н╢мецькоNo мови ╢ 6 - ╢стор╢No. ╡стор╢No не боюся - я маю досить методичних пос╢бник╢в, як╢ дав мен╢ Горняк Г. С., а н╢мецьку - буду вчити. До реч╢, в св╢й час в школ╢ я NoNo дуже любила, пам"ятаю нав╢ть схеми, котр╢ вчитель Анатол╢й Володимирович малював на дошц╢, пояснюючи граматичн╢ правила. Шк╢льну програму в межах 10 клас╢в я знала добре. Правда, з артиклями не дуже дружила, часто плутала.

Зваживши вс╢ "за" ╢ "проти" я погодилась ╢ взяла призначення.

Виходячи з наросв╢ти, я зустр╢ла Любу - подружку, що йшла з╢ своNoм Баладюком Петром за призначенням також в К╢ловку. Вона на години природи й географ╢No, а в╢н - на ф╢зкультуру й ╢стор╢ю. Отож ми знову разом, дружба в╢дновлю╨ться.

Кр╢м нас з Поп╢льн╢ райком парт╢No признача╨ директором К╢ловецькоNo семир╢чки (на той час була) коханку першого секретаря райкому парт╢No Чапл╢нську Валентину. СвоNoх зв"язк╢в з ним вона не скривала, а навпаки рекламувала. При перш╢й нагод╢ говорила, що наша маленька стара в╢дстала школа стане передовою, нав╢ть зразковою завдяки тому ж секретарю Чун╢ну Серг╢ю Григоровичу.

╡ д╢йсно, незабаром в районн╢й газет╢ почали з"являтися статейки про нашу школу, як вона розправля╨ "крила" завдяки новому молодому директору (в╢д нас молодша на 3 роки, також вчилася заочно).

Привезли в школу машину ракушника будувати майстерню. В наступному номер╢ газети стаття про буд╢вництво новоNo школи. Ми т╢льки переглядалися м╢ж собою, криво посм╢халися в кулак, щоб н╢хто не бачив. Односельц╢ допитувалися, де будуватимуть школу, чому н╢чого не в╢домо в с╢льськ╢й рад╢. Чун╢н нав╢дувався, правду кажучи, частенько. Про шось стали шептати учн╢.

Вона поставила себе так, що н╢хто не м╢г в╢дкрити рота проти неNo (за NoNo спиною стоNoть чинуша високого районного рангу). Дала зрозум╢ти, що в ц╢й школ╢ буде працювати лише той вчитель, котрий може держати "язик за зубами".


60

Був час, що хот╢ла мене "видворити" - не догодила. Сталося так: приходжу вранц╢ - у вчительськ╢й сидить якась молода особа. Вчител╢ мен╢ шепчуть, що це претендентка на мо╨ м╢сце, на години н╢мецькоNo мови. Це бажання нашоNo директорки.

Дзвоник. Я збираюся мовчки на урок. Заходить Чапл╢нська ╢ каже, що прислали на мо╨ м╢сце фах╢вця н╢м. мови, але вона ще без призначення; мене переведуть в ╢ншу школу. Сьогодн╢ я ще можу провести уроки, в╢ддати Noй плани, програму ╢ - йти шукати соб╢ м╢сце.

Що мен╢ робити? - Зц╢пивши зуби, я йду на один урок, другий, трет╢й. Молода особа сидить мовчки у вчительськ╢й, чека╨ зак╢нчення урок╢в. Мовчки, п╢сля дзвоника останнього уроку я прямо йду в наросв╢ту. Зустр╢ла Дубровського (тод╢ в╢н працював редактором газети "Перемога"). Розпов╢ла йому, а в╢н: "Ви що? До неNo в домроб╢тницю найнялися? Це NoNo особиста провокац╢я. Вас держава (в особ╢ наросв╢ти) призначила в школу, то ж повертайтеся ╢ працюйте".

Не знаю, але б╢льше NoNo "протеже" не приходила. Наступного дня я мовчки п╢шла на уроки. Н╢хто мен╢ н╢чого: н╢ вона мен╢, н╢ я Noй.

Спостер╢гаючи за нами - поп╢льнянцями, за нашою дружбою, кохана директорка задумала посварити нас ╢ кожну перетягнути на свою сторону. З ц╢╨ю метою, говорячи з╢ мною, наводить наклеп на Любу, а з нею - на мене. Ми обидв╢ сопемо, скоса дивимось одна на одну. Так тривало з п╢в-року, поки ми сам╢ не вияснили в ч╢м справа.

Три роки працювала вона в К╢ловц╢, правда, то вже була Миролюб╢вка. Справа в тому, що в середин╢ 50-х рок╢в 20-го стол╢ття в╢дбувалося укрупнення район╢в, с╢л, с╢льрад, колгосп╢в, звичайно, ╢ шк╢л. Отож, об"╨днали село Лозовики з К╢ловкою ╢ назвали Миролюб╢вкою, хоч миру м╢ж ними н╢коли не було. Об"╨днали дв╢ с╢льради, два колгоспи ╢ дв╢ школи. Все перейшло в К╢ловку. В Лозовиках залишили т╢льки початков╢ класи. Мир м╢ж дорослими, а також ╢ д╢тьми давався важко. ╡ на перервах, ╢ п╢сля урок╢в сходились дв╢ р╢зн╢ групи ╢ билися, як п╢вн╢, до кров╢.

Директором нашоNo школи призначили Дубровського Дмитра Григоровича. В╢н ╢ ран╢ше тут працював, але чомусь забрали в редакц╢ю газети; тепер повернули. Добрий в╢н був чолов╢к. Завуча в


61

школ╢ не було (мало учн╢в!), тому часто радився з учителями, прислухався до Noхн╢х сл╢в, владою директора не зловживав; вчителям ╢шов на поступки, аби не в ущерб шк╢льн╢й робот╢. В╢н був компан╢йським.

╡нод╢, в п╢сляурочний час (переважно взимку) ми орган╢зовували так зван╢ "години розслаблення". Приурочували Noх дням народження вчител╢в, д╢тей наших або шукали ╢нш╢ причини. Колектив наш маленький, але дружний - всього 14 чолов╢к.

Б╢ля школи в шк╢льн╢й квартир╢ жила п╢онервожата. Там ╢ проводили ми своNo години.

Новий р╢к зустр╢чали в школ╢ б╢ля ялинки. Пам"ятаю проводи одного старого року ╢ зустр╢ч нового. Кр╢м вчител╢в до нас при╨дналося с╢льське начальство: голова с╢льради, голова колгоспу, агроном, медпрац╢вники. Компан╢я чимала.

На Новому роц╢ був св╢й д╢д Мороз, Сн╢гурочка, маскарад. П╢д к╢нець вир╢шили осв╢житися на ставку (за шк╢льним подв╢р"ям). Учител╢ й гост╢, хто жив ближче до школи, прин╢с з дому чи в╢д сус╢д╢в санки - ╢ вс╢ на л╢д. До четвертоNo години ранку.

Стомлен╢, але весел╢ й задоволен╢ роз╢йшлися по домах. Мен╢ з вашим, д╢вчата, батьком запропонували залишитися на похм╢лля. Я наполягала йти додому в Поп╢льню. Далась мен╢ та наполеглив╢сть в╢д "коханого" чолов╢ка, о далась...

Зразу йшли нормально. Перейшли Миролюб╢вку (К╢ловку, Лозовики), ув╢йшли в л╢с, доходимо до каол╢нного заводу - раптом м╢й чолов╢к десь зник. Я боюся, як завжди ╢ скр╢зь. Оглянулась. Зупинилась. Гукнула. Н╢де н╢чого не чути. Що робити? Знову гукнула - кругом "н╢мо".

Я б╢гом вперед, але не додому, а до брата. Чому? - не знаю. Просид╢ла, поки розвидняться стало. А м╢й "милий чолов╢к" п╢шов на леваду й запиту╨ батьк╢в: "Де Л╢да?"

- Це ми тебе запита╨мо, де Л╢да? - мама до нього. Звичайно, почалася сварка. Його вит╢вка зак╢нчилася тим, що п╢д веч╢р став збирати своNo реч╢. Мама сво╨ю лояльн╢стю (при вс╢й своNoй неприязн╢ до нього) зупинила нам╢р зятя. Мир.

Надходить весна. 8 березня. Набрався м╢й коханий (сам гуляв), як свиня - в╢дм╢чав свято з своNoм колективом. Прийшовши додому, став придиратися до мене. Штовхнув, я впала на щось тверде (якусь


62

зал╢зяку), розбила кол╢но, сама поб╢гла в хату плачучи, а в╢н - до сво╨No мами.

На сл╢дуючий день прийшов, вибача╨ться, почали доказувати кожний свою правоту. Цього разу вже я складала його реч╢. Перед батьками в╢н мене образив, батько мен╢ в захист. Зять до тестя. Той, недовго думаючи, заNoхав йому, випихаючи з хати. Не вдержався на ногах "молодий п╢вень", посковзнувся за порогом, впав ╢ зламав соб╢ руку. З ц╢╨ю цяцькою п╢шов до сво╨No мами.

Проходить день, два, три... З"явля╨ться "згуба" з перев"язаною рукою, але в хату не йде. С╢в на дерев╢ п╢д тином, де колись п╢джидав мене з випускного вечора.

Недалеко на долин╢ гуляла Клава. Побачила свого татка. Зрад╢ла. Взяла його за руку й веде до хати.

Я вийшла на подв╢р"я. Завбачивши мене, Клава кричить: "Мамо, не гони татка. Я хочу, щоб в╢н з нами жив".

Я зрозум╢ла, що мушу терп╢ти заради дитини, але об╢ди не забула ╢ в╢ддячила йому набагато п╢зн╢ше (коли ми вже жили в своNoй хат╢).


П╢сля цього в╢н задумав будувати сво╨ житло. Домовився з╢ сво╨ю мат╢р"ю, щоб вона дала кусок земл╢ з свого городу. Про св╢й задум в╢н розпов╢в нам. М╢й батько був проти (радив до NoхньоNo хати добудувати гостину), але мама переконала батька ╢ п╢дтримала зятя.

- Хай краще буду╨ своNoй с╢м"No, н╢ж ма╨ годувати материних д╢тей. Так ╢ пор╢шили.

Сл╢д зупинитися на Клав╢. Рано, ще до дев"яти м╢сяц╢в почала ходити. Говорила зразу дуже погано: багато букв не вимовляла, слова перекручувала; NoNo мову розум╢ла т╢льки моя мама ╢ я.

Вс╢м ц╢кавилась, до всього допитувалася. Пост╢йн╢ запитання: що? Чому це? Дуже рано намагалася стати самост╢йною, все промовляла: "Я тяма" (я сама): взутися - хоч ╢ задом наперед, але сама, одягнутися, Noсти - все сама.

Одного разу десь д╢лася дитина. Скр╢зь, по вс╢й левад╢ шукали - н╢де нема. Вона, трьохр╢чного в╢ку, "тяма" п╢шла, де будували вже нашу хату, знаючи, що там NoNo батько (вона любила його, бо в╢н виконував ус╢ NoNo забаганки). Бувало, в╢н прийде з роботи, сидить,


63

поклавши ногу на ногу (його любима поза), Клава викарабка╨ться на ногу й просить: "Билиночко, погойдай мене". Цей вираз вона запам"ятала з дитячоNo книжечки. Взагал╢ вона пам"ятала зм╢ст своNoх книжок в╢д початку до к╢нця, хоча читати сама не любила: т╢льки б слухала.

Перед сном завжди вимагала казку, або будь-яку розпов╢дь. Для неNo все було казкою. Ото вмостившись в л╢жечко ╢ було незм╢нним : "КаNo кайоцьку" (кажи казочку).

В ╢грах з д╢тьми приймала саму "активну участь". Не раз приб╢гала додому з ╢грищ з╢ сл╢зьми, промовляючи "Мене набили". Я NoNo "пожал╢ю" р╢зочкою (не вм╢╨ш гуляти з д╢тьми - сиди вдома). А NoNo друз╢ - Лариса Семенюк ╢ брати Кулевськ╢ Шура ╢ Василь - ходять поп╢д тином ╢ гукають: "Ми б╢льше не будемо битися! Дозвольте Noй!"

Вдержати в подв╢р"No було неможливо. Одного разу восени вкусила NoNo оса за ногу. Я Noй постелила в садку п╢д яблунею, наложила ╢грашок ╢ наказала не вставати, бо можна вмерти. Сама п╢шла на город - там картоплю копали. Приходить NoNo брат╢к Володя. Пита╨, чому сидить. Вона розпов╢да╨ йому про свою трагед╢ю. В╢н засм╢явся, взяв за руку ╢ на долину через дорогу. Там д╢ти з ус╢╨No вулиц╢. Прихожу з города, а NoNo ╢ "сл╢д простиг".

Привчила моя мама свою внучку до св╢жого молока рано й на веч╢р. Ввечер╢ йдуть обидв╢ до хл╢ва доNoти корову. Мама бере д╢йницю, а Клава свою чашечку. С╢да╨ на пороз╢ й чека╨, поки мама видоNoть корову в д╢йницю; останн╨ молоко - Клав╢ в чашечку.

Одного вечора не дочекалася дитина цього й заснула. Рано прокинулась - "реве" на всю хату. Мама до неNo:

- Чого ти? Що трапилось?

- Я не пила ввечер╢ молока, - плаче.

- Пий сьогодн╢, - каже мама.

- Я хочу вчора, - вона на сво╨му.

Ледве мама NoNo заспокоNoла: "Тво╨ вчорашн╨ молоко чека╨ тебе ще звечора". У дв╢ чашечки налила мама молока, т╢льки пий та замовкни.


Народилася сестричка Наташа. Клава б╢га╨, рад╢╨, вс╢м хвалиться, н╢кого до л╢жечка не п╢дпуска╨. Рад╢╨мо: буде пом╢чничка.


64

Та невдовз╢ наш╢й радост╢ прийшов к╢нець. Поки дитина була малесенька, б╢льш╢сть спала, то нянька крутилася б╢ля неNo "тяма". Дитя народилося хворобливим, неспок╢йне, плаче. Кому таке сподоба╨ться... Отож, скоро Клава зохотувалась сестричкою, набридло Noй слухати дитяче пхинькання; вона категорично в╢дказалася няньчити малу, а мен╢, як в╢др╢зала: "Купила - то няньч". Сама вноги ╢ на долину.

Ходити Наташа почала майже в п╢втора року. За ворота сама не виходила - боялася. СтоNoть у подв╢р"No б╢ля ф╢рточки, а коли хто йде до хати, вона б╢жить вперед, хова╨ться за мене чи маму. Це була ц╢лковита протилежн╢сть старш╢й сестричц╢. Компан╢No не шукала. Мовчки сопла, перебираючи своNo ╢грашки.

Коли ж Наташа п╢дросла, Клавине ставлення пом╢нялось до неNo, особливо, коли перейшли ми в свою хату...

Наташ╢ йшов червертий р╢к. Клава знову взяла "оп╢кунство" над сестричкою. М╢цно тримаючи за руку, вона водила NoNo на леваду й з левади додому (батьки ж на робот╢).

Добре, якщо сухо - в грязюку Наташа не стане своNoми н╢жками. Вона зупиня╨ться й твердить: "Газь! Газь!" - тобто грязь. - Доводиться Клав╢ переносити NoNo на сухе м╢сце.


Настав час ╢ти Клав╢ в школу. То ж довелося залишати Наташу на левад╢ на ц╢лий тиждень. Лише на вих╢дн╢ забирали NoNo додому.

Клава чита╨, пише, особливо любила розв"язувати арифметичн╢ приклади, а п╢зн╢ше задач╢.

Я готуюсь до урок╢в, перев╢ряю зошити учн╢вськ╢. Наташа б╢ля нас переклада╨ своNo книжечки з м╢сця на м╢сце, зошит для малювання. Щось малю╨, обов"язково повинен бути червоний ол╢вець, як у мене.

Наташа вир╢шила "перев╢рити" Клавин щоденник. Червоним ол╢вцем вона повиправляла оц╢нки, перекреслювала, п╢дкреслювала букви, зробила, як хот╢ла. Щоденник рябий в╢д червоного ол╢вця. Клава побачила - в крик. Наташа зрозум╢ла, що Noй нездобрувати, стала комкати й рвати листки ╢ соб╢ кричати.

Це були перш╢ "прояви" НаташиноNo майбутньоNo профес╢No. Будучи першокласницею, на запитання вчител╢в, ким би ти хот╢ла


65

бути, коли виростеш, завжди в╢дпов╢дь була одна: "Вчителькою рос╢йськоNo мови та л╢тератури". Як бачимо, NoNo дитяча мр╢я переросла в дорослу ╢ зд╢йснилася.

Моя об╢да на вашого батька, д╢вчата, жила в мен╢, як скалка в оц╢. Та трапилася нагода згадати чолов╢ков╢ й "в╢ддячити".

Восени вчителька нашоNo школи Ганна ╡ван╢вна женила свого меншого сина. Вес╢лля припало на жовтневе свято (7 листопада). М╢й чолов╢к п╢шов на м╢тинг в райцентр (як завжди), а я - в Миролюб╢вку.

П╢сля м╢тингу весь наш колектив п╢де на вес╢лля. Я також, але сама (адже 8 березня чолов╢к святкував без мене, то чому б 7 листопада мен╢ не в╢дсвяткувати сам╢й?)

Та як гласить народна мудр╢сть: "Бог наказав мене". Танцюючи, я звихнула ногу. Вечор╢ло. Не довго думаючи Дубровський Г. Д. - директор школи - ╢ голова колгоспу Венгер С. ╡. спл╢тають своNo руки "ст╢льчиком" ╢ я с╢даю. Галина Аксен╢вна - дружина директора - веде нас городами до сво╨No т╢тки Олени, щоб направила ногу (вона розум╢лася на цьому).

Отож, перша допомога надана, сиджу ╢ лише спостер╢гаю за вес╢ллям. (А сама аж п╢дскакую - хочу танцювати). Та ось котрийсь з сват╢в схватив мене ╢ в круг. Я т╢льки "Ой!" ╢ знову с╢ла. Додому добралася з поп╢льнянськими сватами п╢зно ввечер╢. Нога болить, розпухла. М╢й чолов╢к в╢дчинив на м╢й стук двер╢ ╢ п╢шов, не питаючи, де була, що з╢ мною.

Пришкандибала якось до л╢жка, не знаю, як положити ногу. Кручусь, стогну; Наташа б╢ля мене, Клава просить свого батька, щоб викликав л╢каря, а в╢н кам╢нно мовчить. Всю н╢ч н╢хто не спав. Вранц╢ в╢н зав╢з мене до баби Горпини, щоб надала "другу" допомогу (направила вивих повторно).

Через три дн╢ стала я помаленьку ходити п╢шки в ту кляту Миролюб╢вку. Довгенько дувся м╢й чолов╢к, а пот╢м признався, що в ц╢й ситуац╢No ╨ доля ╢ його вини.

Знову мир ╢ злагода.


Д╢вчата наш╢ ростуть, набираються розуму, стараються допомогти мен╢ чим ╢ як можуть.


66

У вих╢дн╢ дн╢ (а в╢н був один - нед╢ля) моNo д╢вчата за своNoми робочими м╢сцями в окремих додаткових зошитах працювали над своNoми улюбленими предметами (Клава - математика, Наташа - мова ╢ л╢тература).

По-р╢зному готували уроки: Клава дуже швидко розправлялась (Noй аби письмов╢, усн╢ - вона пам"ята╨ розпов╢д╢ вчител╢в, п╢дручник - х╢ба що полистать). Взагал╢, читати вона не любила. ╞й все н╢коли.

Наташа була дуже пунктуальна, старанна у п╢дготовц╢ урок╢в; одно ╢ те ж саме вона могла переписувати по 2-3 рази щось зм╢нюючи чи добавляючи.

Пам"ятаю такий випадок. Обидв╢ сп╢шили на леваду. Клава вже готова, а Наташа н╢як не може справитися з задачею. Я кажу: "Клава, допоможи Noй".

Клава стала роз"яснювати, пояснюючи що до чого. Наташа тим часом зайнялася чимось ╢ншим, над╢ялась, що спише написане Клавою ╢ не слухала.

- Зрозум╢ла? - запитала Клава.

- Зрозум╢ла, давай листочок. - ╢ протягла свою руку.

- Списувати не дам. Я пояснила, було б слухати. - Схопивши розв"язок задач╢ Клава жбурнула його в грубу.

Розчарована мала "вчителька" сид╢ла хлипаючи. ЗаспокоNoвшись, вона знову взялася до задач╢. Звичайно, через якийсь час розв"язала. Оч╢ NoNo сяяли рад╢стю. Б╢льше н╢коли вона не просила допомогти Noй.

Звечора готовила все навчальне приладдя до сл╢дуючого дня. До п╢дручник╢в ставилася, як до живих ╢стот. З ними розмовляла; кладучи в портфель - ц╢лувала Noх, все було в ╢деальному порядку.

Пам"ятаю випадок. Попросила я п╢дручник рос╢йськоNo л╢тератури. Вона подивилась на мене ╢ каже: "Не дам, бо ти мен╢ погрязниш. Помий руки, тод╢ дам".


Пропрацювавши в Миролюб╢вц╢ 13,5 рок╢в, мен╢ запропонували Жовтневе. Я вже тут (в Миролюб╢вц╢) прижилася з колективом, учн╢вськими батьками й пустили автобус, мен╢ добре.

Але ж колись я просилась в Жовтневе.

Запита╨те, чому так╢ добр╢ стали? Знову ж таки на н╢мецьку


67

мову появилася претендентка. Сама вона м╢сцева, зак╢нчила факультет н╢мецькоNo мови, три роки працювала в ╙мельчинському район╢. Тепер добива╨ться додому. Брат NoNo знайшов у Ки╨в╢ (в М╢н╢стерств╢ осв╢ти) якогось чинушу ╢ зв╢дти в райно прийшло розпорядження про надання Noй м╢сця в р╢дному сел╢.

За мною не було н╢якоNo спини, х╢ба що вузенька - мого чолов╢ка. Захистити в╢н мене не м╢г, а навпаки, п╢сля його приск╢пливих рев╢з╢й (тод╢ в╢н працював рев╢зором у Ф╢нв╢дд╢л╢) часто доводилося мен╢ "в╢ддуватися" за його роботу. Так що над╢я лише на себе.

На цей пер╢од уже вийшов "Указ про заборону переводити вчителя з одн╢╨No школи в ╢ншу без його згоди".

Про це мен╢ сказав Дубровський ╢ попередив, якщо я не захочу уступити сво╨ м╢сце, то н╢хто не ма╨ права мене перевести. Мене й ран╢ше "с╢рпали", та я ставила ультиматум: Поп╢льня, або Жовтневе. Був час, що мен╢ пропонували Поп╢льню на продовжений день. Я в╢дмовилась - це не мо╨.

Тепер зв╢льнилося м╢сце в Жовтневому. Отож, будь ласка. Я не проти - трет╢й раз я повертаюся в Жовтневе. Розпочала тут свою педадог╢чну роботу ╢ зак╢нчила.

Довго я згадувала прожит╢ мною роки в Миролюб╢вц╢ з NoNo негараздами й маленькими радостями. П╢зн╢ше, неначе з родичами зустр╢чалась випадково з батьками моNoх бувших учн╢в.


Прийняли мене в Жовтневому, як свою. Дали 7-й клас, хоч це була середина навчального року (в с╢чн╢). 24 години рос╢йськоNo мови та л╢тератури.

Я пор╢внювала школи: порядки, традиц╢No, вимоги, дисципл╢ну. Миролюб╢вка - стара (ще дореволюц╢йна церковно-приходська), маленька, коридори вузеньк╢, т╢сн╢, темн╢, але скр╢зь чисто, н╢де н╢чого лишнього. Правда, дисципл╢на - держись. За весь урок не сядеш на хвилину, бо тоб╢ й "на голову" сядуть. Через в╢кна т╢кали з класу.

В Жовтневому також стара школа, але класн╢ к╢мнати велик╢, коридори широк╢. В них проводилися р╢зн╢ шк╢льн╢ миропри╨мства, а також ╢ с╢льськ╢ (загальн╢ збори колгоспник╢в, вибори та ╢нше). Д╢ти в╢дносно спок╢йн╢, з дисципл╢ною проблем нема. Колектив також маленький ╢ дружн╢й.


68

Якось директор школи Тимченко Петро Серг╢йович запитав мо╨ враження про школу. Я сказала свою думку: все добре, лишень якось неуютно - грязно в класах, коридорах, в╢д пилу п╢длога с╢ра, хоч ╢ покрашена половою краскою (в Миролюб╢вц╢ натирали поли чимось таким, що вони виглядали чорними). В╢ники, в╢дра з-п╢д попелу, ганч╢рки полов╢, швабри - все на видному м╢сц╢, б╢ля входу з одноNo сторони дверей, бачок з водою ╢ б╢ля нього велика бал╢я - з другоNo сторони.

Звичайно, директору не сподобались моNo спостереження, але сприйняв критично.

Чергова техпрац╢вниця п╢д час уроку сидить у вчительськ╢й, так як NoNo обов"язок був дзвонити на урок ╢ з уроку. Вона могла соб╢ спок╢йно в"язати чи вишивати, або просто слухати розпов╢д╢ директора про в╢йну, конкретн╢ше - про артилер╢ю (дуже любив згадувати минуле, мабуть, мучило воно його, дуже бол╢ли рани, що давали про себе знати).

У Миролюб╢вц╢ н╢коли я не бачила техн╢чки у вчительськ╢й. Вона знаходила соб╢ роботу ╢ ходила з шваброю ╢ тряпкою по коридорах, зн╢маючи павутиння, п╢дм╢тала чи протирала п╢длогу м╢ж перервами.

МоNo зауваження не пройшли мимо. Почали техн╢чки мити п╢длогу в коридорах п╢сля великоNo перерви, поховали в╢дра й в╢ники, швабри й ганч╢рки, бачок з водою занесли вкуток, дал╢ в╢д дверей. Можливо, й сердились на мене, але н╢хто н╢чого мен╢ не говорив.

П╢зн╢ше завели "Бюлетень чистоти" щоденний ╢ п╢дсумок за тиждень. Кожний клас хот╢в набрати чим б╢льше бал╢в.


Тут мен╢ добре. Н╢хто б╢льше не ч╢пав мене з переводами. Зв"язок добрий: автобуси, машини, як кажуть: "дорога не спить".

Одного зимового дня була сильна замет╢ль. Сн╢гу накидало, що не п╢де н╢яка машина чи автобус. П╢шки чолов╢к зав╢в мене до села, а сам повернувся в Поп╢льню на свою роботу.

Прибрела до школи. Скр╢зь темно, глибокий сн╢г, лише окрем╢ ступен╢ сторожа, що топив груби. Школа замикана. Я знаю, де ключ - п╢д хл╢вом висить. ╡ти боюся, але ж ╢ не стоятиму в сн╢гу... Знайшла ключ, в╢дчинила темну школу, миттю замкнула двер╢. Стою в коридор╢, вдивляюся. Побачила з дверець одноNo груби -


69

блима╨ вогник. Зор╢╨нтувалася до дверей учительськоNo, зайшла навдибки (щоб не розполохати мишей), с╢ла п╢д грубою ╢ ан╢чичирк.

Стало розвиднятися, почали сходитись учн╢, а двер╢ замкнено. Стукають, а я боюся в╢дчинити. Почула дитячий голос - см╢ються: зрозум╢ли, що я боягузка.

П╢сля трьох урок╢в д╢тей в╢дправили додому. Збираюся ╢ я. Вчител╢ умовляють залишитися, та де там: вдома будуть хвилюватися.

╡ я п╢шла. Знову зрива╨ться заверуха. Час в╢д часу чути гул трактор╢в - чистять дорогу в сел╢. Д╢йшла до к╢нця села. Ув╢йшла в л╢с. Чую, ззаду гуде трактор. Виходжу на середину дороги. Тракторист показу╨, що ззад╢ Noде машина. Обертаюся: так, Noде "Боб╢к". Стаю серед дороги, п╢дн╢маю руку, щоб став. Прив╢дкрива╨ться дверка, висову╨ться голова: "Чяво тебе?"

- П╢двез╢ть до Поп╢льн╢, - кажу й п╢дходжу ближче до машини, готова зал╢зти в неNo.

- Мы не едем в Попельню, сечас поварачиваем на Миролюбовку. (Таким сн╢гом в л╢с╢!)

- Н╢чого, - кажу, - Я поNoду з вами. Не замерзати ж мен╢ в сн╢гу серед л╢су.

- Какая нахалка! Ты хотя знаешь, кто я? Чяво ты здесь в такую непогодь?

- Я вас добре знаю: другий секретар райкому парт╢No Кабанов (╢н╢ц╢али забула), а я вчителька рос╢йськоNo мови ЖовтневецькоNo школи. З роботи повертаюся додому в Поп╢льню.

В╢н трохи помовчав, а я - ан╢руш з дороги. Тод╢ проц╢див кр╢зь зуби:

- Ну садись, чёрт с тобой. Только вот некуда. (На задньому сид╢нн╢ два ящики бутилок з гор╢лкою).

То ж в╢н, безрога скотина, не хот╢в, щоб я бачила той багаж. Залийся нею, але додому мене п╢двези (думаю я ╢ швиденько сунуся, щоб не передумав). ПриNoхали в село. Б╢ля Лаща я попросила культурно, щоб зупинили машину ╢ висадили небажаного пасажира - св╢дка алкогольного багажа.

На сл╢дуючий день запитують в школ╢, як добралася додому. Переказую очне знайомство з районним начальником, безсердечним чинушою, нос╢╨м "Ч╨лав╨ческаво гуманизма", д╢алог з ним у л╢с╢. Вс╢


70

регочуть, допитують подробиц╢ не лише вчител╢, а й с╢льське начальство, д╢знавшись про гуманн╢сть другого секретаря РКП.


Бувало, йду мимо р╢дноNo школи, майже п╢д хатою, серце стиска╨ться ╢з-за мо╨No г╢ркоNo дол╢ - чуж╢ вчител╢ тут працюють, вс╢м ╨ м╢сце, а я мушу роками м╢ряти к╢лометри, топтати стежку до чужоNo школи. ╡ появиться таке зло, ненависть, що "ох".


Д╢вчата моNo ростуть. Клава на правах повноц╢нноNo господарки. ╞No обов"язки - принести молока з левади, зварити вечерю для вс╢х, якщо треба - сходити в магазин (каса для неNo в╢дома).

Наташа - пом╢чниця. Вона мала мити й прибирати в хат╢. Дуже не любила вона ц╢╨No грязноNo роботи, та що под╢╨ш: рада була б побити посуд, аби не бльохатись в помиях.

Про це не раз заявляла, та якось обходилось. Одного дня Клава з Людою Гетьман (з Лисовець подружка) готувались до екзамен╢в разом. Наташа п╢сля об╢ду помила вже все. З╢бралося багато, з десяток тар╢лок ╢ тар╢лочок. Помитий стосик хот╢ла перевернути, щоб ст╢кла вода. Та не вдержала, висковзнули з рук ╢ ба-бах на землю. Черепки розлет╢лися в р╢зн╢ сторони. Злякалася, розплакалася, що не хот╢ла, виправдову╨ться. Та що вже поможе, так ╢ з╢йшло Noй це з рук.


Зак╢нчила Клава школу, який шлях обрати... Вчител╢ передбачали Noй вчительську дорогу, але вона твердо в╢дпов╢ла: "Краще телята пасти (хоч на св╢жому пов╢тр╢), н╢ж вчителювати". Така неприязнь виробилась в неNo до ц╢╨No профес╢No.

П╢д тиском своNoх батьк╢в Клава подала документи в с╢льськогосподарську академ╢ю. Дуже цього не хот╢ла. Почала готувати мене до того, що вчитися вона там не буде. Зразу казала, що може не пройти по конкурсу або провалиться на котромусь екзамен╢, а п╢зн╢ше прямо заявила, що хоч ╢ поступить, то вчитися не буде. П╢де працювати на завод.

Та трапилась нагода, що допомогла Noй. В NoNo документах виявилася неточн╢сть ╢мен╢: в одних Клава, в ╢нших - Клавд╢я. Довелося забрати документи, виправили через нотар╢уса, ╢ тод╢ моя доня категорично в╢дмовилася в╢д цього навчального закладу. Здала документи в КП╡.


71

Наташа залишилась сама. Поки було тепло - добре. П╢сля урок╢в занесе портфеля п╢д хл╢в чи погр╢б, а сама чека╨ мене на дороз╢. Ще б╢ля школи побачить - йде назустр╢ч.

Прийшла зима. На двор╢ стоять не будеш - йди до баби Маринки, хати рядом. Доплентавшись з Жовтневого, я заходжу до баби ╢ б╢чу: стоNoть NoNo внука б╢ля порога вдягнена з портфелем в руках. Баба Маринка сидить на гаряч╢й лежанц╢ й попльову╨ зернята. Побачила я цю картину - хот╢ла кричати, бити.

- Чого ти б╢ля порога? Ви давали Noй Noсти? - запитую бабу. Наташа мовчить, баба: "Вона не просила Noсти".

Б╢льше Наташа туди не п╢шла, а разом з левадськими учнями йшла до сво╨No бабц╢ Мот╢. Вечором я забирала NoNo додому.


Незм╢нно мр╢╨ Наташа про свою майбутню профес╢ю вчителя. Вечорами (у в╢льний для неNo час) допомага╨ мен╢ перев╢ряти учн╢вськ╢ зошити, тим самим перев╢ря╨ своNo знання й закр╢плю╨ Noх на практиц╢, набува╨ навички роботи з зошитами.


В район приNoхала обласна ком╢с╢я по перев╢рц╢ шк╢л. В Жовтнев╢й школ╢ - фронтальна перев╢рка в╢д п╢онервожатоNo до директора. 5 чолов╢к на ц╢лий тиждень. Держи крепко нерви в уздечц╢.

Для мене вона була д╢йсно фронтальна: контрольн╢ роботи майже по вс╢х класах, на уроки ходять, щоденн╢ плани, учн╢вськ╢ зошити, класний журнал - все перегляда╨ться, перев╢ря╨ться що виб╢рково, а що п╢дряд. Перев╢рили й позакласну роботу: виховний план, виховн╢ години, учн╢вськ╢ щоденники, робота з батьками та ╢нше.

Повертаюся з╢ школи - говорити не хочу. Наташа бачить м╢й стан - стара╨ться заспокоNoти, чимось допомогти.


Та ось ╢ в Поп╢льнянську школу зав╢тала ком╢с╢я. Тепер Наташа на соб╢ в╢дчула NoNo. На кожному уроц╢ з м╢сця чи б╢ля дошки Noй доводиться в╢дпов╢дати, виручати клас (була у 8 клас╢). Ставлення до вчительськоNo профес╢No р╢зко зм╢ню╨ться - н╢коли не бути Noй вчителем, не хоче все життя "тр╢пати" нерви.

Ком╢с╢я поNoхала, спок╢йн╢ше стало в школ╢, заспокоNoлась ╢ Наташа.


72

Проходить якийсь час ╢ вона знову за сво╨: "А все-таки треба, мамо, комусь вчити д╢тей. То чому б не мен╢? Доведеться не зраджувати своNoм дитячим мр╢ям".

Зак╢нчила школу - аби поступити в пед╢нститут. За станом здоров"я очей ми в╢дмовляли Наташу в╢д NoNo задуму, але не здавалася.

Поступала раз - не добрала бала. П╢шла в колгосп на роботу (вагаром) заробляти робочий стаж. Захвор╢ла (ботк╢на). Поступа╨ другий раз - знову не добрала; сердиться, нар╢ка╨ на нас. П╢шла працювати лаборанткою у своNoй школ╢. Поступа╨ трет╢й ╢ йде працювати старшою п╢онервожатою в Жовтнев╢й школ╢.

Тепер ми разом Noдемо на роботу й з роботи. Через р╢к запропонували м╢сце вчителя рос╢йськоNo мови та л╢тератури (NoNo любиме) в ╙рчиках.

Минуло два м╢сяц╢ декретноNo в╢дпустки. Взяла ще на р╢к безоплатноNo по догляду дитини. Зак╢нчилась ╢ ця. Треба йти на роботу. Де под╢ти дитину? Хто буде нянчити? Св╢тун╢на прабаба погоджу╨ться, т╢льки при умов╢, якщо Наташа платитиме Noй половину сво╨No зарплати.

Довелося мен╢ кидати роботу, йти на вислугу в 53 роки ╢ забрати Св╢туню п╢д свою оп╢ку, в своNo об╢йми (безкоштовно). Одержувала я 52 крб. Поки не виповнилося 55 рок╢в, тобто пенс╢йний в╢к. Тод╢ нарахували 120 крб.

Св╢туня н╢як не хоче спати сама в л╢жечку, неспок╢йна, капризна. Лежить тихо, поки розпов╢даю казку. Оч╢ закрит╢, немов би спить. ╡ду навшпиньках до дивана, щоб соб╢ лягти. Ще не вмостилась, як сл╢д, моя Св╢туня вже стоNoть у сво╨му л╢жечку, простяга╨ рученята: "На мене! На мене!"

Що робити? - Доставляю до дивана 3 ст╢льц╢, кладу подушки, зверху од╢яло ╢ ляга╨мо вдвох спати впоперек дивана. Я впевнена - тепер не впаде, хоч ╢ засну. Вона засина╨ лише тод╢, коли лежить на моNoх грудях в об╢ймах. Так ╢ спимо. Легенько зсуну з себе - вона в крик. Виспалась бабуся - що й казати!

Тепер на моNoх плечах хворий чолов╢к (захвор╢в ще перед Наташиним вес╢ллям), хвора 78-р╢чна моя мама ╢ маленька дитина. Сама ж "здорова, як коняка".

Мама не вста╨ з постел╢ (правда пролежала вона в мене всього три м╢сяц╢, перед цим лежала в л╢карн╢), дитина почала дибати (все


73

закидала л╢вою н╢жкою вб╢к), чолов╢к т╢льки курсу╨ за маршрутом по дв╢-три нед╢л╢: Поп╢льня-Житомир-Поп╢льня-КиNoв. Весело мен╢ жити!


П╢дходить ос╢нь. 30 серпня помира╨ моя мама. Зять NoNo в Житомир╢ в л╢карн╢. В╢дчува╨ в╢н щось недобре, проситься в╢дпустити додому на одн╢ сутки. Якраз встига╨ на похорон тещ╢. П╢сля похорону зразу в л╢карню.

Я з маленькою дитиною починаю копати картоплю. Та це п╢вб╢ди. Колись моя мама розпов╢дала, що копала картоплю з╢ мною, коли було всього 2,5 м╢сяц╢, та ще й у чужих людей - на зароб╢тках. Каже, нагодую, положу на м╢шечку в холодку п╢д соняшниками, а сама копаю.

МоNoй п╢доп╢чн╢й вже б╢льше року. Вродила картопля тод╢, як... сливи. З усього городу з╢брала аж 12 в╢дер. Але перерити ж треба.

Одного дня винесла манеж на город, накидала ╢грашок, посадила свою Св╢туню ╢ взялася до роботи та недовго. Моя мала внучка встала на ноги ╢ давай тормозувати манежем, поки не перекинула, а сама виповзла з нього. Плаче, проситься на руки. Взяла NoNo й сама плачу.

Дивлюсь на подв╢р"я - своNoм очам не в╢рю: с╢м д╢вчаток, моNo учениц╢-шестикласниц╢ приNoхали мен╢ на допомогу. Попросили дозв╢л у своNoх батьк╢в, щоб п╢сля урок╢в в╢дв╢дати мене. Того дня учн╢ 5-8 клас╢в йшли на колгоспне поле збирати пом╢дори. МоNo д╢ти над╢ялись, що новий класний кер╢вник в╢дпустить Noх, та де там. Навпаки, заборонили. Змушен╢ д╢ти йти на поле. Працювали добре, щоб швидше виконати норму. ПриNoхали ще й з гостинцем - попросили у бригадира велику головку капусти.

МоNo д╢ти одягнен╢ в шк╢льних формах, адже вони Noхали в гост╢, а тут вир╢шили копати картоплю. Треба в щось переодягти дорогих моNoх гостей. Та проблеми в цьому нема. Розчинила дверц╢ шафи, витягла одяг своNoх бувших школярок-д╢вчат - вибирайте, котре кому до вподоби чи п╢д╢йде. Тепер лопати ╢ на город. Сус╢ди т╢льки зглядаються та переш╢птуються. П╢сля роботи повечеряли, попросила В╢ктора (батькового брата), щоб зав╢в на автобусну зупинку (тод╢ вона знаходилась в л╢с╢) ╢ посадив д╢тей. П╢сля цього "в╢зиту" моNo учн╢, маленьк╢ друз╢ часто приходили по 3-5 чолов╢к.


74

Пам"ятаю взимку прийшли вп"ятьох. Я хвора - грип. Б╢ля мене моя Св╢туня гра╨ться на диван╢. В хат╢ не прибрано, посуд не митий. Взялися д╢вчатка до роботи: навели в хат╢ порядок, наварили картопл╢; кофе з молоком, пряники, цукерки - це вони любили - завжди в мене були. Гукнули того ж дядька В╢ктора до мене, знову я попросила, щоб зав╢в д╢тей ╢ посадив у автобус, пот╢м прийшов "прозв╢туватися".

П╢зн╢ше приходили не лише д╢вчата, але й хлопц╢ за порадою, з проханням допомогти роз╢братися у своNoх юнацьких почуттях чи с╢мейних справах.


Зима. Ми вдвох з Св╢тунею сидимо в хат╢. Але ж треба натопити (топили дровами), Noсти зварити, як треба, то ╢ в магазин (добре, що близенько), чи за молоком до сус╢дки сходити. Залишаю дитину в манеж╢, щоб не наробила якоNoсь б╢ди, а сама - одною ногою на двор╢, другою - ...


Пам"ятаю, посадила малу в манеж, накидала ╢грашок, а сама до баби Саньки за молоком. Манеж присунула до самого дивана й п╢дперла табуретком, щоб не перекинула. Спок╢йна: моя дитина в безпец╢. Приб╢гаю (я завжди не ходила, а б╢гала - так говорили сус╢ди) ╢ що я бачу: манеж пустий, диван також, а моя внучка сидить на стол╢ (в╢н припирав до д╢вана) щось бурмоче, у руках держить вирваного з риночки вазона, котрий стояв на в╢кн╢ й обрива╨ листочки. Мабуть, ворожила: скоро прийде бабуся чи н╢.

В душ╢ похололо... Як вона викарабкалася з манежа на диван, на ст╢л ╢ не впала, хвалить Бога. П╢сля цього старалася не кидати одну в хат╢. Куди йду - беру з собою.

Та х╢ба за всякою др╢бницею будеш тягнути NoNo. Кожен раз взути, вдягнути, б╢льше часу потратиш на це, н╢ж зробиш щось. Наташа, NoNo мама, в ╙рчиках - заробля╨ грош╢. На вих╢дн╢ приходить до нас, ╢нод╢ серед тижня вирветься.

Вир╢шила я свою Св╢тлану кидати на полу. Вона вже дибала по-маленьку. З полу все приберу, щоб мала не наробила збитк╢в.

Випав сн╢г, при тому глибокий. Треба хоч якусь стежку прочистити. Ото п╢сля сн╢данку, прибравши вс╢ (на м╢й погляд) кухонн╢ реч╢, котр╢ могли б зац╢кавити Св╢туню, розстелила на полу


75

од╢яло, ╢грашки, сама п╢шла. Раз-пораз заглядаю у в╢кно, прислухаюся, чи не плаче дитина. Н╢ - ╢ я спок╢йна.

Через певний час заходжу в хату й шукаю очима дитину.

Вона знайшла соб╢ роботу ╢ сопучи викону╨ NoNo. Добралась до кухонного столика, в╢дчинила дверц╢ ╢ все зв╢дти витягла на пол. Чашки, тар╢лки, хл╢б ╢ зупинила св╢й погляд над кастрюлькою, в котр╢й були корж╢ з маком. Ми сн╢дали ними. Видно, вони Noй сподобалися. То ж Св╢туня й смакувала мовчки залишками сн╢данку. Рученята, маленьке личко - рябе в╢д маку. Одн╢ очиц╢ блищать в╢д задоволення. Побачила мене - щось белькоче. " - Е - е - е, -вир╢шила я, - моя дитина тепер сама соб╢ шука╨ Noжу. Ясно: голодна не буде".


Росте моя Св╢туня, допитливе дитя. В чотири роки знала вс╢ букви й цифри, складала слова з окремих букв, у п"ять читала, рахувала в межах 100, додавала й в╢дн╢мала в межах 10-20.

Книжок дитячих було багато, але вона ними не захоплювалась. Дитячий в╢ршик вивчити - проблема. Не тому, що не могла запам"ятати, н╢. Вона любила й запоминала в╢рш╢, прозу з п╢дручник╢в шк╢льноNo програми. Любимою книжкою у п"ять рок╢в була хрестомат╢я 8 класу з украNoнськоNo л╢тератури. Ц╢кавилася творами Т. Шевченка, Л. УкраNoнки, Кв╢тки-Основ"яненка, П. Котляревського, а також любила М. Лермонтова, О. Пушк╢на.

Зорову пам"ять вона мала прекрасну. Знала й сама в╢дшукувала потр╢бну Noй стор╢нку. Уривки Т. Шевченка "Причинна" читала напам"ять. Водить пальчиком ╢ декламу╨, а сама дивиться зовс╢м в ╢ншу сторону. Знала уривки "Топол╢", "Думи моNo, думи" та ╢нше. Бувало в ноч╢ проснеться, тормозу╨ мене: "Бабусю, а хто написав "Еней був парубок моторний ╢ хлопець, хоч куди козак...". в╢дпов╢м Noй, спи. Через хвилину-другу запиту╨: "А що написав Кв╢тка-Основ"яненко?.. А пам"ята╨ш: "Скажи-ка, дядя, ведь не даром Москва спалённая пожаром, французам отдана..." ╢ декламу╨ дал╢.

Перед сном зам╢сть казки вона читала напам"ять Л. УкраNoнки в╢рш "Н╢ч темна людей вс╢х потомлених скрила п╢д чорн╢ широк╢No крила, погасли веч╢рн╢ вогн╢, ус╢ спочивають у сн╢..."

╡нод╢ просить вноч╢ ув╢мкнути св╢тло, а сама щось шука╨ п╢д подушкою - то вона звечора поклала п╢дручник украNoнськоNo


76

л╢тератури з 8 класу, захот╢лось читати. Нагримаю - спи.

З часом моя внучка стала складати сама як╢сь опов╢дки на основ╢ своNoх уявлень, переконуючи мене в реальност╢.

Так, наприклад, розпов╢ла, що до неNo в гост╢ приходив Олень з нашого л╢су, показу╨ мен╢, котрою стежкою йшов. Каже, що в╢н на своNoх рогах н╢с промен╢ сонця; пов╢льно ступав, щоб не розгубити Noх. А вони були р╢зн╢: довш╢ й коротш╢, жовт╢ й зелен╢, син╢ й червон╢. Прямо з л╢су прийшов на подв╢р"я, зупинився ось тут, б╢ля хл╢ва й запиту╨, що я робитиму сьогодн╢. Я збиралася варити борщ, але не знаю добре, що туди кидати. То ж в╢н мене й навчив.

П╢зн╢ше розпов╢дала, що Олень запросив NoNo в гост╢. Там познайомив з лисицями, жирафами (у нас у л╢с╢ жирафи!).

Нав╢ть сонце до неNo приходило в гост╢. Хоч вона його не кликала, але частувала.

Любила мала Св╢туня грати в ╢гри повара: пекла, варила. Насправд╢, раз сама зварила у п╢вл╢тров╢й кастрюльц╢ борщ з ус╢ма його компонентами ╢ пригощала нас. Борщ був дуже пересолений, я розкритикувала NoNo (що дуже неправильно поступила: моя п"ятир╢чна повариха образилась ╢ б╢льше не варила - в╢дбила я в неNo охоту до ц╢╨No так важливоNo для ж╢нки профес╢No).

Коли я щось пекла, моя внучка була завжди поруч мене: брала кусочок т╢ста й м╢сила з нього, що хот╢ла. Обов"язково клала св╢й вир╢б на деко, пот╢м спечене шукала й смакувала.

Завжди вона уважно спостер╢гала, як я м╢сила т╢сто. ╡нод╢ баб╢ Оксан╢, котра часто няньчилася з нею, робила зауваження, мов: "Моя бабуся м╢сить т╢сто у мисц╢, а ви в кастрюл╢. Це неправильно", - доводила маленька кухарка.

Любила серв╢рувати ст╢л та приймати уявних гостей. Коли Noй бувало скучно, вона виставляла з серванта тар╢лки й тар╢лочки, фужери, чарки, чашки, вилки, розкладала все це на ст╢л ╢ "трапезувала з╢ своNoми гостями".

В╢д свого д╢дуся вчилася майструвати. Дасть в╢н Noй цвяшк╢в, маленького молоточка, кусочок якоNoсь дощечки чи фанери ╢ вдвох працюють (кожен робить сво╨).

Одного разу д╢дусь десь в╢двернувся. Св╢тлана залишилась сама з коробкою новеньких блискучих цвях╢в. Не довго думаючи, малий "майстер" давай забивати цвяхи в землю на стежц╢ (це ж легше, н╢ж


77

в дошку). Скоро коробочка з-п╢д цвях╢в спорожн╢ла, а внучка задоволено дивилася на гол╢вки цвях╢в, що виблискували на сонц╢.

М╢ж внукою ╢ д╢дусем було вза╨мне порозум╢ння. В╢н виконував ус╢ NoNo забаганки.


В школу п╢шла п╢дготовленою: читала, рахувала, усно складала невеличк╢ розпов╢д╢ на задан╢ мною теми, писала лише друкованими буквами. Тому в п╢дготовч╢й груп╢ (так званий нульовий клас) Noй н╢чого було робити.

Вчителька, нажаль, недалека. Не звертала на неNo уваги (сл╢д було додатково нагружати дитину). Це призвело до того, що учениця стала втрачати ╢нтерес до школи. Довелося мен╢ поговорити з нею на цю тему.

Вс╢ учн╢-нульовички ран╢ше ходили в дитсадок, отож знали один одного, дружили м╢ж собою. Св╢туня н╢кого не знала, бо в дитсадок не ходила. Вони для неNo були нец╢кав╢, байдуж╢. Не хот╢ла з ними нав╢ть Noсти в столов╢.

Одного разу на велик╢й перерв╢ б╢жить моя дитина додому. Ще в╢д ф╢рточки шепче: "Заховай мене, бабусю, заховай!"

- Що трапилося? - запитую. - Тебе хтось об╢див чи ти когось?

- Н╢хто мене не об╢див, але б╢льше в школу я не п╢ду.

Беру NoNo за руку ╢ йдемо в школу. Виявилось: на перерв╢ д╢ти йшли в столову. Моя внуця в╢дмовилася Noсти, бо "моя бабуся варить не таку юшку, ц╢╨No я не буду Noсти".

Вчителька й повариха наполягали, щоб Noла. Тод╢ Св╢тлана п╢шла на брехню, попросила дозволу в туалет. Вийшовши ╢з столови, вона рванула додому, аби в╢дстали в╢д неNo ц╢ "назойлив╢" тьот╢. Ледве ми умовили NoNo випити чашку чаю з булочкою. Я домовилася з учителькою не примушувати NoNo до Noж╢. Як бачите, д╢вчинка була не з простих. Вже тод╢ заявляла про св╢й характер, хот╢ла робити й жити на св╢й розсуд. Це дало св╢й в╢дбиток у дорослому в╢ц╢.

Часто ми Noздили з нею в КиNoв. Купляла я Noй все, що хот╢ла вона. В нашу дорогу черговий раз мама Наташа дала своNoй доц╢ 5 крб. Ходили ми Крещатиком, пригощалися заказами мо╨No внучки.

Та раптом щось надумала вона, почала вимагати в мене "своNo грош╢".


78

- Для чого вони тоб╢? Що купити? - допитувалася я.

- Дай мен╢ моNo грош╢, - вимагала вона. - МоNo грош╢, що захочу, те й куплю. Хоч би в мусорний ящик викину.

Змушена я була в╢ддати. Заходимо в "Дитячий св╢т". П╢дходить моя Св╢туня до готового одягу й перегляда╨ платтячка. Вибрала, пом╢ряла, п╢д╢йшла до каси - заплатила за покупку. Здачу в╢ддала мовчки мен╢.

Дома вс╢м хвалилася, що сама купила плаття за "своNo" грош╢.

По зак╢нченню нульовочки весною поNoхали ми з Св╢тунею в ╡лл╢ч╢вськ на Чорне море: Noй вирвали гланди й порекомендували подихати морським пов╢трям.

Виряджаючи нас, д╢дусь купив своNoй любимиц╢ дитячих книжечок ╢ на дорогу дав 25 крб. Щоб я не купляла там, вона запитувала, чи багато ще NoNo грошей в мене. Неначе ми жили т╢льки за т╢ грош╢. Це був останн╢й його внесок у Св╢тланине життя. Повернулися ми з моря - в╢н був тяжко хворий ╢ через сутки помер.

Боляче переносила внучка смерть свого д╢дуся. Бувало, в╢зьме його велику фотограф╢ю, поставить на стол╢ перед собою ╢ сидить в задум╢, поки хто-небудь не в╢дверне NoNo увагу.


Велик╢ над╢No покладала я на свою внучку, але, на мою думку, вона не оправдала Noх.


Час не стоNoть. Все зм╢ню╨ться. Зм╢ню╨ться ╢ Св╢туня. ╡нод╢ щось мен╢ не подоба╨ться в NoNo д╢ях чи повед╢нц╢, я кажу:

- А мама твоя ╢ тьотя Клава так би не зробили.

Вона мен╢ у в╢дпов╢дь:

- Бабусю, я не вашоNo породи. Це не той час. Вони сам╢ собою, а я - це я.

Або зауважую, що треба зробити ╢наче ╢ раджу, як краще. Вона ж знову сво╨No: "Якщо зроблю по-тво╨му, то це буду не я, то буде не мо╨".


З╢ своNoми поглядами на життя так вона ╢ залишилася по сьогодн╢шн╢й день; на св╢т дивиться по-сво╨му, своNoми очима. ╡ н╢хто NoNo не перекона╨, х╢ба що... (але змовкну). Часто я не розум╢ю NoNo св╢тобачення. Можливо тому, що я постар╢ла, в╢дстала в╢д життя, ох як в╢дстала...


79

Та я вже змирилася (мушу!) з NoNo ф╢лософськими роздумами, бажаннями захмарними, та врешт╢-решт з NoNo "козиними" вибриками.

Але попри вс╢ недол╢ки в характер╢ Св╢тлани, вона ма╨ добре серце, не байдужа до людського горя, готова прийти на допомогу (якщо це в NoNo силах), особливо чужим.

В╢рю я, що ╢ Noй допоможуть.

Св╢туня, не опускай руки. Бажаю високого злету! Я над╢юсь, що прийде тв╢й час. Майбутн╨ в твоNoх руках. Одначе, як мовить присл╢в"я: "Не спи, небоже, то й Бог поможе". Хай допомага╨ тоб╢ Бог.


Повиростали моNo д╢вчата, у кожноNo сво╨ життя, своNo проблеми. Все це я розум╢ю ╢ н╢яких претенз╢й до них не маю, не об╢жаюсь (поки що). Прийде час - вони постар╢ють. Такий закон природи. Аби Noм було добре, щоб здоров╢ були, у щаст╢ й дружб╢ жили.

Таке бажання кожноNo матер╢, ╢ мо╨ також. Велик╢ над╢No покладала я на них. У мене Noх тро╨ - Клава, Наташа ╢ Св╢тлана. ╡ вс╢ вони р╢зн╢. Я пишаюся ними. Мен╢ не доводилося за них червон╢ти н╢ в школ╢, н╢ на вулиц╢.

Звичайно, були р╢зн╢ негаразди, як з ус╢ма д╢тьми. Неодноразово батько моNoх д╢вчат зауважував: "Що ти носишся з ними, як мала дитина з цяцькою".


З самого дитинства Клава вид╢лялася сво╨ю самост╢йн╢стю, допитлив╢стю, тому я пророкувала Noй велике майбутн╨. Одначе, вона не використала, до к╢нця не розкрила своNoх можливостей. А може, я переоц╢нила NoNo зд╢бност╢... ця сл╢па материнська любов ╢нод╢ призводить до того, що доводиться п╢зн╢ше за неNo розраховуватися г╢рким розчаруванням.


В Наташ╢ я бачила сво╨ продовження: це ╢ хвороблив╢сть, боягузтво, невпевнен╢сть у своNoх силах, потяг до стаб╢льного тихого життя з думкою: "А що про мене люди скажуть?" Але за останн╢ роки вона дуже зм╢нилася. Це не та Наташа, яка була 10-15 рок╢в тому. Скромна, сором"язлива, лаг╢дна, з м"яким характером перетворилася на (я б сказала) жорстку, ображену, д╢лову ж╢нку.


80

Умови життя зм╢нили NoNo. Як кажуть: "Буття визнача╨ св╢дом╢сть". Мабуть воно так ╢ ╨.

Але я люблю NoNo й таку. Вс╢х трьох люблю такими як ╨, бо вс╢ моNo.


Св╢тлана - ц╢лковита протилежн╢сть своNoй мам╢. Я ╢ донин╢ не можу зрозум╢ти цю третю мою "доньку". Вона й сама каже, що не нашоNo породи. А чи╨No? Ох, ця порода...

╞й або все, або н╢чого. Вона - дв╢ крайност╢, два протилежн╢ полюси, середини не призна╨, нема╨ компром╢су. Хоч ╢ г╢рше, але NoNo. До великоNo води не допливла (поки що!), а в м╢лк╢й не хоче барахтатись, не хоче змиритися.

Оця самобутн╢сть мо╨No Св╢тун╢ й призводить до такого життя, яке вона зараз ма╨. А могло бути зовс╢м ╢наче як на робот╢, так ╢ в особистому житт╢. Не зна╨, чого вона хоче... Та пора б уже! - Це мене хвилю╨.

Свою енерг╢ю, св╢й розум (на мою думку) вона направля╨ не туди, де треба. Та й захоплення NoNo як╢сь чудернацьк╢, не стандартн╢. А порад н╢чиNoх не призна╨.

Проте життя йде, його не зупинити. Треба ж на чомусь поставити крапку. Вс╢ ми хочемо бачити NoNo веселою, здоровою, щасливою, усп╢шною, щоб ╢ нам було рад╢сно. Я хочу бачити NoNo такою, якою уявляла в дитинств╢. Вона мен╢ завжди каже: "Бабусю, чекай!". ╡ я чекаю. Та чи усм╢хнеться моя доля дочекатися цього? Дов би Бог!


Зима мого життя набира╨ оберт╢в. То ж треба бути до всього готовим, вс╢ п╢д Богом ходимо, вс╢ жити хочемо, як би не було важко.

Народилася я в сел╢ Поп╢льня, виросла ╢ прожила вже в ньому 80 рок╢в. Прожила формально ╢ юридично, але не прожилося душевно. Чужою була серед своNoх, бо не жила Noхн╢ми радостями й смутком, болями. Мене ц╢кавило життя навколишн╢х с╢л (Миролюб╢вки, Жовтневого), де я працювала, де проводила буденн╢ й святков╢ дн╢. Туди я щоранку сп╢шила, додому поверталася непосп╢шаючи, коли прийдеться. Робота в мене була завжди на першому м╢сц╢, домашн╢ - пот╢м (погана мати ╢ господиня).


81

Там, по чужих селах, пройшла моя молод╢сть ╢ зр╢л╢сть, дожила й до пенс╢йного в╢ку. Там залишилися моNo добр╢ знайом╢, товариш╢, моNo друз╢.


В сво╨му житт╢ я наробила багато помилок, хоч п╢зно це зрозум╢ла. Але пройдене не повернути. Та й для чого?

Як бачите, життя мо╨ не було яскравим, багатим, а навпаки, незам╢тним, буденним, скромним, просто с╢реньким. Винуватц╢в нема╨ - як зум╢ла, так скувала свою долю.


Перегортаю передостанню стор╢нку свого життя, обриваю нитку т╢н╢ в мо╨ минуле...

Не пелюстками рожевих кв╢т╢в встелена була моя дорога. Не була вона широкою, а життя - солодким. Весна, ос╢нь - непролазна грязь, взимку - сн╢г, мороз. Завжди не лише взуванка, а й ноги мокр╢, холодн╢, а душа покрита мороком смутку. Та мовчки терп╢ла, зносила все, що Бог давав, вс╢ с╢мейн╢ незгоди, житейськ╢ проблеми.

Часом в╢рила в краще майбутн╨, та так в над╢No все життя пройшло. Тому хочеться, щоб моNo д╢ти, внуки жили краще, мали те, чого мен╢ Бог не дав, чи не зум╢ла взяти.

Все пережите й прожите мною в╢длуню╨ться г╢рким щемом глибоко в серц╢. Моя житт╨ва стежка доходить свого к╢нця. Прийде час, ╢ вона розтвориться невидим╢стю в ╢ншому вим╢р╢.

Та як би воно не було, а жити хочеться, бо св╢т гарний.


Хай вас Бог береже, дорог╢ моNo