# Доля

Светлана Александровна Сябрук

навеяло

Доля


Кожен з нас народжу╨ться неповторною особист╢стю. У кожного з нас сво╨ призначення, своя доля, сво© мр╢©. Ще в глибокому дитинств╢, незатьмареному соц╢альними та моральними принципами сусп╢льства, ми в╢льн╢ у сво©х вчинках, думках та бажаннях. Саме тод╢ потр╢бно починати боротися за сво╨ ╢снування, за право жити на власний розсуд ╢ йти сво©м житт╨вим шляхом.

Звичайно, що в дитинств╢ ми беззахисн╢ та раним╢, але як же хочеться, щоб наш╢ батьки захищали нас ╢ наш╢ мр╢© в╢д св╢ту в який ми приходимо. Хоча б деякий час, поки ми не зм╢цн╢╨мо ф╢зично та духовно, щоб стати самим на ноги. У практичному житт╢, зазвичай, наш╢ батьки захищають св╢т в╢д нас, себе в╢д нас, нас в╢д нас, в╢д нашого власного голосу "Я", але аж н╢як не навпаки. Вони ус╢ма силами, як╢ да╨ ©м батьк╢вська любов, намагаються нас зм╢нити, перевиховати, з над╢╨ю, що колись ми зд╢йснимо ©хн╢ мр╢©, спод╢вання, над╢©, досягнемо ©хн╢х ц╢лей. Ми для батьк╢в повол╢ ста╨мо ╢нструментом вт╢лення свого незд╢йсненного. По т╢м до батьк╢в п╢дключа╨ться час, сторонн╢ люди, под╢©...

А ск╢льки ж могло б вирости надзвичайних особистостей, якби ©х не кремсало життя на кожному кроц╢.

Наша боротьба, зазвичай, завершу╨ться банально. З в╢ком ми оброста╨мо коростою забобон╢в, ╢дей, принцип╢в, страх╢в та правил сусп╢льства, ста╨мо б╢льш покладистими, слухняними. Ми бо©мося лишн╢й раз з╢ткнутися з непри╨мностями, осудженням, докором, нерозум╢нням. Ми бо©мося страждань ╢ болю.

З плином часу ми осува╨мося, скоря╨мося, змиря╨мося ╢ втрача╨мо над╢ю досягнути сво©х мр╢й. Ми просто злива╨мося з с╢рою масою таких же, як ми ╢ потихеньку дожива╨ мого свого в╢ку, як ус╢.

А була ж мр╢я. Була ц╢ль. Були сили, над╢я ╢ в╢ра...