# Душа

Светлана Александровна Сябрук

Моя душа


Пон╢вечена. Зморена. Змучена.

Через терен життя йде Душа.

Вона тяжко скал╢чена долею,

Але дуже кудись посп╢ша.

Зал╢зна, мов грати, холодна, як сталь

╞© оповила смертельна печаль.


Заплямована. Злякана. Цькована.

Вся в пор╢зах в╢д сл╢в та образ.

Йде Душа, зацинкована болями.

Йде вклонятися в ноги до вас.

Зал╢зна, мов грати, холодна, як сталь

╞© оповила смертельна печаль.


Вся спустошена. Порвана. Зламана

В╢д знедолених марних над╢й.

Брязкотить вся в╢ками-оковами

╡ не просить вже в╢ри та мр╢й.

Зал╢зна, мов грати, холодна, як сталь

╞© оповила смертельна печаль.


Скривавлена. Вбита. Замучена.

Наче вкрала у себе сво╨.

Вона в╢дчай св╢й тихими стр╢чками

Навкруги мого серця з╢в"╨.

Зал╢зна, мов грати, холодна, як сталь

╞© оповила смертельна печаль.


Закатована. Страчена. Порвана.

╡ по в╢тру розкиданий прах.

Це Душа моя, працею стомлена,

Догора╨ у ваших сльозах.

Зал╢зна, мов грати, холодна, як сталь

╞© оповила смертельна печаль.


Голодна. Забута. Знервована.

Вся у пошуках правди життя.

Вона йде, вся змарн╢ла в╢д попелу,

Несучи мене у небуття.

Зал╢зна, мов грати, холодна, як сталь

╞© оповила смертельна печаль.


Безсмертна. Катована. Прощена.

Похоронена заживо в б╢ль.

Це Душа моя, Богом наврочена,

Вона бачить усе й зв╢дус╢ль.

Зал╢зна, мов грати, холодна, як сталь

╞© оповила смертельна печаль.


Знев╢рена. Зраджена. Стомлена.

Вона тягнеться в пр╢рву життя

╡ проща╨ ус╢х, хто спром╢гся

Запроторить ©© в небуття.

Зал╢зна, мов грати, холодна, як сталь

╞© оповила смертельна печаль.


Незалежна. Спок╢йна. Нескорена

Край дороги спинилась Душа.

╡ п╢дняла з пилюки над╢ю,

Щоб я про не© написала в╢рша.

Зал╢зна, мов грати, холодна, як сталь

╞© оповила смертельна печаль.


Защем╢ло на серц╢, тривога

Зата©лася потай в душ╢.

Залишило цей св╢т мо╨ т╢ло

╡ вже н╢кому ц╢ дописати в╢рш╢.

Зал╢зн╢ грати. Холодна сталь.

Мене оповила одв╢чна печаль.


Самотня. Знедолена. Проклята.

Мов ╡сус, на хрест╢ роз╢п"ялася.

Мов свята, що у Бога за пазухою,

Вона у в╢чност╢ власн╢й клялася.

Зал╢зна, мов грати, холодна, як сталь

╞© оповила смертельна печаль


Та все марно, ©© не почують,

Бо мене вже нема на Земл╢.

Лише голуби тихо воркують

По мо©й позабут╢й Душ╢.

Та мен╢ аж н╢як не все р╢вно,

Хто про не© напише в╢рш╢.